Hra o Milana

Petra Lázničková

Prolog

Stromy tlumily hluk z nedaleké rušné pražské ulice a vytvářely by optimální atmosféru

pro rozjímání, kdyby ho žulové náhrobky mezi kmeny mohutných listnáčů tak bolestně

neubezpečovaly o realitě.

Listy kaštanů již zlátly a zelené ježaté plody ostře kontrastovaly na jejich pozadí.

Většina ostatních dřevin v okolí si dosud zachovala sytě zelený šat, jen jeřáby a hlohy se

pyšnily svými bobulkami jako nejdražšími šperky. Ta barevná různorodost přece jen poněkud

mírnila ponurost tohoto místa.

Letos přišel podzim nějak brzy, napadlo ho.

Letos vůbec všechno nabralo rychlý spád.

Nyní však už dobrých dvacet minut stál na jednom místě a upíral zrak na fotografii,

která se vyjímala v oválném rámečku na žulové desce. Něžná tvář mladé ženy a její přívětivý

úsměv vyvolávaly v jeho srdci bolestný stesk. I po tak dlouhé době si přesně pamatoval na

den, kdy snímek vznikl. Vzpomínal, jak si ve fotografickém ateliéru česala své dlouhé tmavé

vlasy, jak se na něho usmála v zrcadle a chtěla, aby zhodnotil její vzhled. Vypadala úžasně.

Ostatně jako vždycky. Ani jeden z nich tehdy netušil, kde se její poslední fotografie zakrátko

ocitne…

Díval se do krásného obličeje na náhrobku a tížilo ho svědomí. Dnes více než jindy.

Tu ženu miloval tak, jak jen to byla možné v jeho postavení k ní. Přesto jí svou lásku

nedokázal dát patřičně najevo. Nikdy se od něho nedočkala vděku, jaký by si zasloužila

za všechnu svou laskavost a starostlivost. Příliš pozdě si uvědomil, co pro něho znamenala.

Pravda o tom, že člověk často ocení toho druhého ve chvíli, kdy ho ztratí, se zdála o to

krutější, když si ji osobně ověřil.

Omluvou mu mohlo být, že dřív si to snad ani uvědomit nemohl. Jenže on si žádné

omluvy nepřipouštěl.

Tím spíš bylo trestuhodné, že svou chybu nedávno zopakoval.

Na rameno mu dopadla velká kapka.

Zvedl hlavu k obloze.

Ještě před několika minutami jej hřálo do zad slunce, nyní se však nebe zatáhlo a zdálo

se, že po období několika suchých dnů konečně trochu sprchne. Napadlo ho, jak je zvláštní, že

většinu dní, které přinesly zlom do jeho života, provázel déšť. V některých oblastech světa

vítají lidé chvíle, kdy prší jako spásu a naději pro dny, které přijdou. Jemu dosud dešťové

kapky mnoho štěstí nepřinesly. Nebo si to alespoň v dané chvíli myslel.

„Měli bychom jít,“ ozvalo se za ním.

2

Pokýval hlavou, ale pak ještě jednou nasměroval pohled k ženě na fotografii.

Chyběla mu. Stále a moc. I přesto všechno, co se od té doby v jeho životě odehrálo.

I přesto, že jeho srdce si podmanil někdo jiný.

3

1

Blížila se půlnoc.

Zbyněk Král opakovaně zívl a protřel si unavený obličej. Pak si dlaní promasíroval

zátylek a vstal z pohovky, aby protáhl ztuhlé tělo. Kdyby zůstal sedět, nepochybně by

do několika minut usnul, a to si nemůže dovolit.

Přitáhl si klopy svého županu a přes ztemnělý pokoj přešel k oknu. Zadíval se

do prostoru před oknem, kde se ve světle pouličních lamp snášel k zemi studený listopadový

déšť. Přes balkon neviděl na ulici před domem, aby mohl vyhlížet syna, na něhož tady celý

večer čeká.

Netušil, jak dlouho tady ještě bude postávat, Milan se mu nesvěřil, kdy dnes večer

přijde domů. On se mu zpravidla vůbec nesvěřoval. V září mu bylo osmnáct, což pochopil tak,

že se stal zodpovědným jen sám k sobě. Komunikace mezi nimi ale vázla už dlouhodobě

a často se omezovala jen na zdvořilostní fráze. O kolezích v zaměstnání toho Zbyněk věděl

více než o svém jediném dítěti.

Jenže dnes s ním zkrátka potřeboval mluvit.

Kapky se míhaly před okny a bubnovaly do parapetu balkónového zábradlí. Tolik mu

připomínaly chvíle, které se odehrály před sedmnácti měsíci. I tehdy pršelo…

Na patře zastavil výtah. Zbyněk ztuhnul a zaposlouchal se do zvuků za dveřmi bytu.

Na rozhovor se synem se dlouho připravoval, ale přesto se na něj natěšil.

S velkým zklamáním shledal, že kroky na chodbě patří někomu, kdo směřuje

do sousedního bytu. Nezbývá, než dál čekat.

Znovu se zahleděl na dešťovou clonu a v myšlenkách se vracel o půldruhého roku

nazpátek.

Vracel se tehdy ze svého působiště na dálniční stavbě do Prahy a hustý déšť mu

nepříjemně prodlužoval dobu strávenou v autě. Jindy by ho takové podmínky znechutily, ale

tentokrát se proudy vody, které stěrače jeho bílé felicie sotva stačily shrnovat s předního skla,

nenechal rozházet. Tu zatracenou štreku absolvoval ten den naposledy.

Hvízdal si své oblíbené melodie a v duchu rozvíjel tak dlouho připravované plány.

Zdálo se mu až neuvěřitelné, že mu všechno tak báječně vyšlo. Ani žena ani syn neměli

potuchy, že si zařizoval nové zaměstnání přímo v Praze, aby byl své rodině blíž.

4

Zhruba po padesáti kilometrech najel na dálnici. I přes nepřízeň počasí se ve směru

od Prahy táhla kolona aut. V opačném směru, kde jel on, byla vozovka o poznání volnější

a dovolovala mu přidat plyn, i když ne tak, jak by chtěl. Rád jezdil ostře, ale s rozumem,

a zbytečně neriskoval. Právě mu začíná nejdelší dovolená jeho dosavadního života a byla by

hloupost pokazit si ji pro několik minut nějakým karambolem.

Něco takového už dlouho potřeboval. Nikam nespěchat, nekoukat na hodinky, nedělat

si starosti s lidmi, s termíny, s dodávkami… Jistěže v novém zaměstnání budou zase jiné

problémy, ono snad ani nejde, aby něco klapalo přesně podle toho, jak člověk chce, ale tím se

pro tuto chvíli nemínil zatěžovat.

Alespoň na týden vezme rodinu na Zvíkov. Do toho kempu, co byli předloni. Milan

zářil nadšením z koupání v přehradě a výletů po jižních Čechách a byl samé „tati, podívej…“,

„tati, vysvětli mi…“. Kdy naposledy od něho něco takového slyšel?

Asi jako každý otec by i Zbyněk Král rád viděl u svého potomka alespoň trochu zájmu

pro svou profesi. Celou cestu do Prahy si rovnal v hlavě, co všechno bude Milanovi vyprávět.

O nákladním autě, které jim uvízlo v bahně, o málem převráceném buldozeru, o zlomené noze

mladého Pivoňky. Na jednu stavbu se toho za těch pět dní přihodilo až dost, ale všechno se

podařilo zvládnout. Zůstala mu jediná obava – zda se syn o jeho vyprávění bude vůbec

zajímat.

Byly doby, kdy Milan skutečně rád sedával v kuchyni u stolu a zatímco on do sebe

ládoval páteční večeři, naslouchal jeho vyprávění ze stavbařského života. Jenže to už dávno

nebylo pravidlem. V posledních měsících poslouchal Milan jeho povídání bez zjevného

zájmu, a místo aby mu dělal společnost u stolu, většinou se odebral do svého pokoje nebo

usedl k televizi.

Zbyněk vlastně ani přesně nevěděl, proč se jejich vztah začal měnit, kdy nastal ten

zásadní zlom. Uvědomil si to až ve chvíli, kdy to bylo tak zjevné, že si už prostě nešlo

nevšimnout.

Měl neodvratný pocit, že synovi doma překáží. Milanovi táhlo tehdy na sedmnáctý

rok, připadal si takřka dospělý a podle toho se choval. Zvykl si na otcovu nepřítomnost

v domácnosti a sám se pasoval na jakousi hlavu rodiny. Když pak otec dorazil domů, stával se

pro něho nevítanou konkurencí.

5

Nebude to jednoduché, ale Zbyněk doufal, že se jejich vztahy snáze napraví, když

budou více spolu. To by byla ta největší odměna za to, co se rozhodl obětovat. Práce

v kanceláři, kterou získal na doporučení svého kolegy, byla sice klidná, nenáročná, ale také

hůře placená a především přesně taková, jakou nikdy nechtěl dělat.

Jak asi zareaguje jeho žena, až jí oznámí, že se už na stavbu nevrací?! Na tu chvíli se

již týdny těšil jako malý kluk. Určitě jí to udělá radost. Zvláště v poslední době měl pocit, že

ho chce mít vedle sebe co nejčastěji. Četl to z její tváře i z jejích slov, i když si nikdy skutečně

nestěžovala a nevytýkala mu jeho povolání, které ho na dlouhé týdny odvádělo mimo domov.

Ale už i jeho samotného stále více tížilo, jakým způsobem jejich manželství probíhá.

Vždyť on jezdil domů jen na víkendy, a to ještě ne pravidelně, a veškerá péče o domácnost

a rodinu spočívala na Miladiných křehkých bedrech. Miloval ji a nechtěl ji ztratit. Prostě s tím

musel něco dělat.

Na sedadle vedle něho se ozvaly úvodní tóny Ódy na radost.

Zaklel. Jako by nestačilo, že má plné ruce volantu, ještě mu k tomu vyhrává mobilní

telefon!

Zapnul směrovku, aby se zařadil do pravého jízdního pruhu. Přitom mrkl na displej

a srdce se mu sevřelo. Rozrušením zapomněl na opatrnost a až hlasitý klakson a výhrůžné

blikání světel ve zpětném zrcátku ho upozornily, že při přejíždění vpravo ohrozil červený fiat,

který v pruhu již jel. Přes množství vody za svým vozem ho prostě přehlédl a jen šťastnou

náhodou se vše obešlo bez kolize.

Omluvně rozhodil ruce, ale to už ho červený vůz s táhlým troubením předjížděl.

Do pravého jízdního pruhu se vracel v těsné vzdálenosti od přední kapoty jeho felicie a gejzír

vody, který přitom prudce vyšplíchl od zadního kola, zalil celé přední sklo, takže Zbyněk

několik sekund neviděl vůbec nic.

Hlavně když ti to pomohlo, pomyslel si na adresu řidiče fiatu, ale víc na tu malou

pomstu nereagoval. Měl úplně jiné starosti.

Na displeji telefonu svítilo slovo „MILAN“, což bylo naprosto nezvyklé, neboť syn mu

sám od sebe takřka nevolal.

„Ahoj, Milane,“ ohlásil se, když zapnul hlasitý odposlech. „Co se děje?“

6

Chvilku neslyšel nic, než vrčení motoru a chrčení vody kolem sebe. Teprve

po několika nekonečných vteřinách se z telefonu ozval nejprve vzdech a pak slova.

„Máma je v nemocnici, táto. Přijeď co nejrychleji, prosím tě!“

Zbyňkovi se sevřelo hrdlo. „Co se stalo? Milane! Slyšíš mě?!“

„Tat- -la…týden bolesti…“ slyšel Zbyněk ve sluchátku. V těchto místech dálnice

nebyl dobrý příjem, v telefonu to příliš chrčelo, než aby rozuměl tomu, co mu syn říká.

„Milane! Co je jí? Hergot, slyšíš mě?!“

Konečně signál zesílil.

„Já nevím, táto,“ dozvěděl se. „Ale určitě je to vážný, odváželi ji z práce houkačkou!“

Zbyněk si znovu přejel dlaněmi přes obličej. Vzpomínky byly příliš živé a příliš

bolestivé, než aby je dokázal lehce odehnat.

Ono páteční odpoledne se během několika hodin zhroutilo vše, co si půlroku před tím

tak krásně naplánoval.

Pochopil to hned, jak spatřil výraz v tváři důvěryhodně vyhlížejícího muže

v lékařském plášti, jenž si jeho a Milana odváděl nemocniční chodbou.

Docent Kolář byl štíhlý, středně vysoký padesátník s bílými, pečlivě zastřiženými

vousy a vlasy stejné barvy, které na temeni již ustoupily pleši. Brýle se stříbrnými obroučky

a tichý, lehce zabarvený hlas dodávaly jeho vzezření na autoritativnosti. Z každého jeho

pohybu vyzařoval takt a jakási graciéznost. Zbyňka napadlo, že vypadá, jako by právě

vystoupil z filmového plátna. A jako ve filmu si také skutečně připadal, když z jeho úst slyšel

tu krutou zprávu.

Jako zkoprnělý zíral na toho muže, jenž bedlivě vzhlížel do jeho tváře a celou tu dobu

ho povzbudivě držel za zápěstí. To si však ani neuvědomoval.

Jako ozvěna doléhala k jeho uším další lékařova slova. „Jen vzácně se stává, že to

dojde do této fáze. Odhaduji to tak na deset až patnáct procent případů…“

Deset až patnáct procent – je to málo nebo hodně? Je to dost, pokud ta procenta

znamenají počet pacientů, kteří umírají na nějakou nemoc. A je to zatraceně hodně, když se

do těch procent zahrnovala i jeho žena.

7

Akutní pankreatida – zánět slinivky břišní. Onemocnění, o kterém Zbyněk snad ani

neslyšel. Aniž to Milada tušila, trpěla zřejmě celé týdny chronickým zánětem. Příliš pozdě se

od Milana dozvěděl, že si na bolesti stěžovala už několik týdnů. Jemu samotnému se při

poslední návštěvě doma zdála unavená a bledá, ale ani ho nenapadlo ptát se jí na příčinu.

A ona jeho nechtěla podle Milanových slov zatěžovat starostmi.

Snad měla hrůzu z toho, že jde o rakovinu, na kterou zemřeli oba její rodiče, a proto

také odkládala návštěvu u lékaře, která by jí bývala zachránila život.

Když potom s Milanem odjížděli domů, žádný z nich neřekl jediné slovo.

Nepromluvili, ani když vešli do bytu, který jako by rovněž němě truchlil.

Každý z nich se zavřel se svým vlastním žalem v jednom pokoji a to už jim zůstalo.

Zbyněk znovu zaslechl cvaknutí výtahu. Neslo se spícím domem obzvláště hlasitě,

následné cvaknutí klíče v zámku už bylo na hranici slyšitelnosti.

Konečně, zajásal v duchu. Otočil se a vykročil do předsíně.

V každém Milanově pohybu byla znát dlouhodobá praxe. Do bytu vklouzl tiše jako

myška a potmě postupoval směrem ke koupelně.

Zbyněk počkal, až v ní rozsvítil světlo, a pak ho pozdravil.

Milan se prudce otočil za hlasem. „Dobrý večer,“ vypravil ze sebe a v jeho hlase

i obličeji bylo znát, jak moc ho otcova přítomnost v předsíni zaskočila.

Jak světlo z koupelny vyřezávalo ze tmy obrysy Milanovy postavy, Zbyněk si

pomyslel, že tenhle urostlý mladík snad ani nemůže být totožný s oním usmrkancem, jenž se

mu před chvilkou vybavoval ve vzpomínkách.

Tehdy mu výškou sahal sotva po ramena, od té doby ho mírně přerostl. V obličeji byl

až bolestně podobný matce. Měl její pravidelné rysy, velké světle šedé oči a elegantně klenuté

obočí. Snad jen ten rovný nos a výrazná, energická brada patřily do rodu Králových.

Oranžová mikina, kterou si Milan právě přetahoval přes promočené vlasy, skrývala

sportem vypracovanou postavu.

Sport bylo to jediné, čím se jím Milan nechal ovlivnit. Možná ale už dávno zapomněl,

že to byl otec, kdo mu ke dvanáctým narozeninám daroval knihu o bojovém umění, jehož

korejské formě, taekwon-do, se pak dlouhodobě aktivně věnoval.

8

Když Zbyněk sledoval syna při soutěžních kláních, trochu si tím vynahrazovat vlastní

nenaplněné sny. Sám by se byl v mládí rád něčemu takovému věnoval, leč v tehdejší době a

na malém městě, kde vyrůstal, k tomu neměl příležitost a musel se spokojit s házenou.

Syn byl konkrétním důkazem toho, jak strašně rychle čas uplynul, a Zbyňka napadlo,

co všechno za tu dobu musel zvládnout!

Nejen že se musel vyrovnat se ztrátou milované manželky a se zcela novou pracovní

náplní v zaměstnání, snad ještě obtížnější pro něho bylo zvládnout povinnosti kolem bytu

a rodiny. Zdárně však zdokonaloval své kuchařské umění, se zaťatými zuby se prokousával

účty a papírováním a brzy zvítězil i nad žehličkou a automatickou pračkou.

To hlavní však přece jen nedokázal.

„Děje se něco?“ zeptal se Milan. Otcovo rozjímání se mu zdálo příliš dlouhé.

„Chci si s tebou promluvit,“ oznámil Zbyněk stroze.

Milan potřásl hlavou a otočil se zpět ke koupelně. „Teď ne, táto,“ zaslechl Zbyněk,

když za sebou zavíral dveře. „Jsem promoklý na kost a je mi zima.“

„A kdy jindy,“ povzdechl si Zbyněk do zvuku puštěné sprchy.

Bylo až pozoruhodné, jak zřídka se mohou vídat dva lidé, kteří spolu žijí na

sedmdesáti metrech čtverečných.

Zamířil zpět do obývacího pokoje a cestou k pohovce stiskl vypínač na šňůře stojací

lampy. Místnost prosvítilo mdlé, pomalu sílící světlo úsporné žárovky. Když usedal na

šedivou matraci, zavadil pohledem o Miladinu fotografii v rámečku nad barovou skříňkou.

„Co s ním mám asi dělat?“ pronesl a pokrčil přitom rameny.

Místo toho, aby ho zlovolnost osudu se synem stmelila dohromady, propast mezi nimi

zvětšila své rozměry. Milan se s matčinou ztrátou vyrovnával pomalu, těžko a sám. Zbyněk to

chápal včetně toho, že se snažil co nejméně zdržovat doma. Jemu samotnému po dlouhé týdny

činilo obtíže vyrovnat se s prostředím, které mu tisíci způsoby neustále připomínalo zesnulou

manželku, a radši by býval trávil společné chvíle se synem mimo byt, někde v přírodě nebo

na sportovním utkání, kde by se jejich mysl upnula na zcela jiné objekty.

Problém byl v tom, že Milan s ním ve svých plánech nepočítal. Jeho denní režim zcela

ovládla škola, taekwon-do a akce s kamarády. Odpoledne, ve kterých ho otec po příchodu

9

ze zaměstnání našel doma, se postupem času stávala vzácností. Ale i v případě, že se sešli, se

jejich konverzace omezila jen na nezbytná sdělení.

Zbyněk vždy zastával zásadu „nelámat nic přes koleno“. Proto se také synovi zpočátku

nevnucoval, snažil se ho nezatěžovat příliš rozhovory o matce, i když cítil, že by o tom mluvit

měli. V hloubi duše věřil, že způsob, jak se k němu syn chová, je dočasnou záležitostí, kterou

jeho trpělivost a tolerance během několika týdnů změní. S ubíhajícími měsíci však tuto naději

postupně ztrácel.

Svým způsobem bylo obdivuhodné, jak se během krátké doby stal z maminčina

mazánka samostatný mladý muž. Bez protestů plnil úkoly spojené s chodem domácnosti, které

mu otec stanovil, a na gymnáziu, které nyní navštěvoval posledním rokem, patřil stále

k nejlepším studentům. Zcela chladným jej nechávaly módní trendy v podobě odbarvených

vlasů či propíchaných obličejů.

Téměř každý večer trávil Milan mimo domov, vracíval se většinou před půlnocí

a v poslední době ani to ne pravidelně. Také o víkendech se doma příliš nezdržoval. Když

nebyl v tělocvičně nebo v posilovně, zpravidla se našla nějaká jiná událost, na které nesměl

chybět.

Zbyněk už dávno ustoupil od jakýchkoli omezování jeho aktivit. Důležité pro něho

bylo, že tím netrpěla školní docházka. Z kamarádů znal sice jen Ivana Kočičku, stále

usměvavého kudrnatého blonďáka, s nímž se Milan stýkal již od první třídy, věřil však, že je

syn dostatečně rozumný, než aby se chytil špatné společnosti.

Příliš kruté však pro Zbyňka bylo připustit si, že k tomu, proč Milan pobývá doma tak

zřídka, ho nevede jen touha zabavit se s partou kamarádů, nýbrž také snaha být co nejméně

s ním.

Nedokázal přijít na to, co na něm synovi tolik vadí. Nejpravděpodobnější se mu zdála

varianta, že mu zazlívá nedůsledný postoj v počátku matčiny nemoci. To, že ji nechával

dlouhé dny samotnou, že si nevšiml, jak ji trápí bolesti a že nepodnikl žádné kroky, aby

zabránil nejhoršímu.

Zbyněk sám se dlouhé dny zabýval rozborem své vlastní viny na jejich rodinné

tragédii, ale došel k názoru, že hlavní, co je v té chvíli zradilo, byl čas. Jak by to asi bývalo

dopadlo, kdyby měli k dobru jeden jediný týden…

10

Tohle však se synem rozebírat nemohl a ani nechtěl. Nebyl si jist, zda by vysvětlení,

jak to tehdy bylo se změnou jeho zaměstnání a způsobem rodinného života vůbec, nevzal

Milan jen jako projev alibismu.

Milan otevřel dveře koupelny a zarazil se.

Aby otec v pracovní den seděl pět minut před půl jednou v noci v obývacím pokoji,

bylo zcela něco mimořádného. Natolik ho to vyvedlo z míry, že tentokrát bez protestů vyslyšel

otcovo zavolání.

Když Zbyněk pozoroval, jak se syn, oděný jen do bleděmodrých slipů, loudá

z předsíně, cítil v sobě patřičnou otcovskou pýchu. Jak si ručníkem vysoušel své světle hnědé,

krátce střižené vlasy, bylo vidět jeho ploché břicho a hru svalů na jeho hrudníku i pažích.

I když se v současné době bojovému umění věnoval jen rekreačně, stále se udržoval v kondici.

S takovým tělem má určitě velký úspěch u dívek, napadlo Zbyňka. Ani nevěděl, zda s nějakou

chodí. Ovšem vzhledem k tomu, že v posledních týdnech občas nepřespával doma, to

pokládal za více než pravděpodobné.

„Tak, oč jde? Pochop, že ráno vstávám do školy.“

Zbyněk pozvedl pravé obočí, což byla jedinečná grimasa, která jeho obličeji dodávala

přísné vzezření. „A ty pochop, že já vstávám v šest do práce a že tady jak magor stepuju

u okna, abych s tebou mohl mluvit. Nevím totiž, jestli zejtra večer nezmizíš na chatu

ke Kočičkovým! Sedni si,“ kývl hlavou ke křeslu naproti sobě.

Důrazný tón hlasu na Milana ke Zbyňkovu údivu platil. Pokud měl v úmyslu jejich

rozhovor obvyklým způsobem sabotovat, upustil od toho a usedl na okraj křesla.

Zbyněk se zhluboka nadechl. Když promluvil, nehleděl na syna, ale na své ruce, které

měl položené přes stehna a soustředěně si je mnul dlaněmi o sebe.

„Nemá asi smysl rozebírat, jak tu spolu - nebo spíš vedle sebe - žijeme. Tobě to

pravděpodobně vyhovuje, já ovšem…“

„Na tohle teď opravdu není vhodná doba,“ namítl Milan a vstal.

Zbyněk prudce zvedl hlavu. „Seď!“

Chvilku na syna upřeně hleděl a pak - už klidněji - dodal: „Snad mi můžeš pro jednou

věnovat patnáct minut, ne?“

11

Aniž spustil zrak z otcova obličeje, složil Milan pomalu své tělo zpět na křeslo.

Zbyněk několik vteřin vyčkal, přičemž tentokrát hleděl Milanovi přímo do očí. „Chci

udělat něco, co situaci v tomhle bytě změní,“ oznámil pak a způsob, jakým tu větu

formuloval, způsobil, že Milan náhle pocítil svíravý tlak kolem žaludku.

„Já nejsem vůbec spokojen s naším vztahem, to asi víš,“ pokračoval Zbyněk. „Ale

na druhou stranu jsi mi ukázal, že se dokážeš postavit na vlastní nohy a zařídit si život po

svém. Ovšem tím jsi přiměl i mě, abych žil svým životem…“

Mladíkova mysl se rázem nasměrovala k častým otcovým výletům mimo město,

k večerům, které trávil mimo domov, ke dvěma týdenním dovoleným, které na jaře a v létě

údajně strávil ve společnosti kolegů z práce, a ke spoustě jiných zdánlivě nevinných

záležitostí, na které až dosud pohlížel jako na příležitosti k tomu, aby si domů zval kamarády

z party a užíval bytu podle svých představ. Ta jediná věta, kterou právě otec vyslovil, náhle

dávala všem těm událostem zcela jiný charakter.

Naprázdno polkl, ale přesto měl hrdlo nepříjemně vyschlé. „Co chceš udělat?“ zeptal

se otce přidušeně.

Jako by tušil, jaké myšlenky se honí synovi hlavou, Zbyněk mírně kývl a řekl: „Chci se

oženit.“

12

2

„To ji chceš přivést sem?“ otázal se Milan, když mu Zbyněk vyjevil svůj úmysl.

„Samozřejmě, kam jinam? Jako moje žena bude bydlet v našem bytě, na tom snad není

nic nepochopitelného.“ Na chvilku se ho zmocnila obava, zda se za této situace nebude chtít

Milan z bytu odstěhovat. Žádná taková výhrůžka však ze synových úst naštěstí nepadla,

zřejmě tedy dosud nemá jinou možnost stálého bydlení.

Milanovy oči neklidně těkaly a mísil se v nich údiv s pobouřením a zmatkem. „Ty si ji

musíš brát?“

Zbyněk rychle sklopil hlavu a zhluboka se nadechl, aby přemohl pobavení, které v něm

synův dotaz vyvolal. Při podobných rozhovorech obvykle padají takové otázky z úst rodičů,

bylo zvláštní slyšet ji od vlastního dítěte. Když znovu vzhlédl k Milanovi, jeho obličej už opět

ovládl vážný výraz, i když v hlase přece jen bylo pobavení slyšet. „Tak o tohle mít strach

nemusíš.“

Milan však žádný důvod k úsměvu neviděl. „Tak proč teda?“ naléhal. „Proč se chceš

ženit? Copak to nemůže zůstat, jak to je?“

Zbyněk si hlasitě povzdechl a pak začal co možná nejklidněji a nejsrozumitelněji

vysvětlovat: „Beru si Julii proto, že ji mám rád.“ Slovo „beru“ použil úmyslně. Chtěl tím

synovi naznačit, že celá věc je již definitivně rozhodnuta a že tento rozhovor se odehrává

proto, aby mu oznámil holou skutečnost, a ne aby ho žádal o svolení. „Znám ji dost dlouho, je

to skvělá žena a já jsem ji požádal o ruku proto, abych jí ukázal, co k ní cítím a jak si ji

vážím.“

Milan se naklonil kupředu a mírně rozpřáhl paže od sebe. „Znal jsi ji už před tím,

než…“

„Ne,“ vyvrátil rázně synovy pochyby. „Pracujeme v jedné kanceláři. Poznal jsem ji, až

když jsem nastoupil sem do Prahy.“

Když se Zbyněk dozvěděl, že jeho nejbližší spolupracovník bude ženského pohlaví,

měl z toho obavy. Byl zvyklý na práci mezi chlapy, kde každý jednal přímo a bez okolků, kde

se nad sklenicí piva řešily výsledky sportovních utkání i politika a pro hrubé slovo se nikdy

nešlo daleko. Ženské tváře byly na stavbě vzácností, což rozhodně neznamenalo jejich

výhodu. Ať už šlo o sekretářky či pracovnice mzdové účtárny, všechny si musely zvyknout na

ne právě gentlemanské chování svých mužských kolegů.

Zbyněk tyhle hrátky na pány tvorstva vídal nerad, protože tušil, že s tím, jak se mnozí

z chlapů k ženám chovali, by u svých vlastních manželek jistě nepochodili. On sám byl

13

vychován tak, aby ženám vždy dával najevo dostatečnou úctu, byť by se jednalo jen

o přidržení dveří. K tomu ho vedl jeho otec a on tuto zásadu považoval za zcela přirozenou

a po celý život se jí řídil.

Přesto jej nijak nepřitahovala představa, že bude po celou pracovní dobu naslouchat

rozličným klepům o lidech z podniku, či ze showbyznysu a podílet se na řešení cizích

rodinných problémů. Rozhodně ne v době, kdy se vyrovnával s odchodem své ženy.

Sotva ho však jeho nadřízený uvedl do nové kanceláře a jeho kolegyně mu poprvé

vyšla vstříc s rukou napřaženou k uvítání a naprosto odzbrojujícím úsměvem, zjistil, že

skutečnost je docela jiná, než obraz vytvořený v jeho mysli.

Den za dnem se přesvědčoval, jak je Julie Milerová vstřícná, trpělivá a tolerantní.

Nesmírně mu pomohla v prvních týdnech. Už jenom tím, že nevyzvídala, nevtírala se

a nevyjadřovala falešný soucit. Nechala ho v klidu tak dlouho, dokud sám nepocítil nutnost

vymluvit se ze svého smutku. Pak se změnila v oddaného posluchače a ani v nejmenším

nedala najevo, že by ji vyprávění nezajímalo nebo dokonce nudilo. I díky tomu překonal

obtížnou životní situaci daleko snadněji, což platilo i o dnech, které teprve přišly.

Kromě své skvělé povahy však měla Julie i fyzické přednosti. Na první pohled ho na ní

upoutal obličej s hladkou, smetanově bílou pletí a velkýma, čokoládově hnědýma očima.

Hnědé vlasy, které jí v loknách splývaly na ramena, byly vždy pečlivě upravené a zdravě se

leskly. Byla štíhlá, ale její ňadra a boky tvořily působivé křivky, které zpravidla nenechal

žádný muž bez povšimnutí. Dokázala se oblékat s neobyčejným vkusem tak, aby své vnady

zdůraznila, bezpečně věděla, co jí sluší. Spletl by se ale každý, kdo by ve stylu jejího oblečení

hledal projev koketérie či flirtu.

Už ani přesně nevěděl, kdy se to stalo, že jejich pracovní vztah přerostl v cosi

hlubšího, daleko osobnějšího. Začalo to pozváním na večeři, následovaly návštěvy divadel

a sobotní výlety po krásách vlasti. Byl šťastný v její přítomnosti, díky níž se alespoň dočasně

přestával zaobírat problémy se synem. A jeho náklonnost nezůstala bez odezvy.

Časem je začala na víkendových výletech doprovázet i její dcera.

Když ji poznal, právě dovršila Kristova léta, ale lidé jí zpravidla hádali až o sedm let

méně. Velice ho proto překvapilo, když zjistil, že má dceru, která je jen o necelé tři roky

mladší než jeho syn.

Alenka byla plodem krátkého, nerozvážného vztahu. Když Julie poznala, že je těhotná,

nezaváhala ani na okamžik a proti vůli Alenčina otce, navzdory prosbám a výtkám svých

rodičů i komplikacím ve studiu si dokázala svoji dceru uhájit. Naivně prý přitom doufala, že

až se ten nezodpovědný mladík dozví o dítěti, až je spatří a vezme do rukou, s omluvou se

k nim vrátí. Nikdy to neudělal a Julie se nepokoušela hledat za něho náhradu. Neměla ani kdy,

14

neboť studium a starosti o dítě ji plně vytěžovaly. Významně jí přitom pomáhali rodiče, které

novorozené vnouče velice rychle obměkčilo.

Alena po své matce zdědila nejen velká hnědá kukadla, ale i cit pro to, jak se v té které

situaci chovat. Proto nikdy nebyla na obtíž. Naslouchala Zbyňkovým vyprávěním a svůj zájem

prokazovala inteligentními, nevtíravými dotazy, na které on rád odpovídal. Podmaňovala si ho

stále silněji a Zbyněk si na ni záhy natolik zvykl, že pokud výlet podnikli jen ve dvou, velice

mu chyběla. Mrzelo ho ale, že s vlastním synem si ani zdaleka nerozumí tak jako s cizí

dívkou, i když „cizí“ začínala být Alenka stále méně a méně.

Když pak v klidu domova probíral v hlavě všechno, co se za daný den událo, mockrát

si v duchu maloval, jak by to bylo úžasné, kdyby se všech těch akcí mohl s nimi účastnit

i Milan. Tušil však, jak by takový jeho návrh u chlapce pochodil. Proto se rozhodl držet před

ním svůj vztah prozatím v tajnosti.

„A máma?“

Zbyněk skousl rty. Obával se, že syn tento argument použije. „Co je s ní?“

„Mámy si snad nevážíš?“ navázal Milan na jeho přecházející slova.

„Maminka je …“ zarazil se včas, než použil slovo „mrtvá“. „Je to už dlouho, co

maminka zemřela…“

„Nepřipadá mi to tak dlouho!“ přerušil ho Milan.

Podle tónu jeho hlasu Zbyněk poznal, že rozhovor spěje tam, kam nechtěl.

„Milane, ty víš dobře, že jsem maminku miloval. A věř mi, že jsem si myslel, že není

možné, abych ještě někdy mohl někoho milovat tak jako ji. Jenomže se to stalo. Ty snad máš

pocit, že jsem maminku zradil, ale já si myslím, že ona by…“

Jako by Milan přesně na ta slova čekal, vyskočil ze svého místa a s očima plnýma

vzteku mu vpálil do tváře: „Prosím tě, ušetři mě těch keců o tom, že by máma určitě nic

nenamítala proti tomu, že si nabalíš jinou ženskou, protože by chtěla, abys byl šťastnej!“

„Tak dost!“ zařval Zbyněk a také se vymrštil na nohy. Po dlouhé době měl zase jednou

sto chutí Milana uhodit. Ve skutečnosti opravdu chtěl podobná slova vyslovit, a byl za to sám

na sebe rozzlobený. Milan však neměl právo jednat s ním takovým tónem. Jsem přece jeho

otec, zatraceně! „Jasně jsi mi ukázal, že nechceš ani nepotřebuješ, abych ti mluvil do života.

Nedělám to. Tak, sakra, pochop, že já mám taky právo na svůj život. Nebudu ti tady jenom

dělat slouhu, vyvařovat a prát. Prostě se smiř s tím, že v dohledné době tady budeme čtyři.“

„Čtyři?“ zkřivil Milan obličej nechápavou grimasou. „Přece jsi říkal…“

„Julie má patnáctiletou dceru. Chce a bude tady bydlet s námi.“

15

Milan si přejel dlaněmi přes obličej. Ta informace byla pro něho příliš šokující, než

aby na ni dokázal odpovědět.

„V neděli je obě uvidíš. Pozval jsem je na oběd, abych vás seznámil.“

„V neděli jdu za mámou,“ oznámil Milan stroze. Významně se na otce podíval, a pak

se obrátil a zmizel v tmavé předsíni.

Zbyněk chvilku bez pohnutí stál a snažil se strávit poslední synova slova, na něž už

neměl sil reagovat.

16

3

„Tak pojďte dál, holky.“

Zbyněk se mírně uklonil, jako by uváděl do bytu členy královské rodiny.

Oběma to velmi slušelo.

Julie se oblékla do béžové halenky, světle hnědého saka a sukně stejné barvy, která

těsně obepínala její svůdné boky a sahala jí nad kolena. Podle svého zvyku byla decentně

nalíčená a měla perfektně upravené vlasy.

Alena měla na sobě bílou halenku a jasně červenou minisukni. Prozatím se nelíčila.

Jednak proto, že to matka v jejím věku ještě neuznávala, ale především proto, že její pleť

trápila akné. Také jejím vlasům chyběla kvalita matčina účesu, ale to vše bylo spojeno

s obdobím dospívání. Její nejbližší, k nimž už se počítal i Zbyněk, ji neustále povzbuzovali,

aby se hříčkami přírody nenechala podlomit.

Opatrně, jako by vstupovaly na tenký led, vešly obě ženy do předsíně.

„Páni, tady to voní,“ zaznamenala Julie s úsměvem a vykročila ke dveřím, ze kterých

lákavá vůně dušeného masa a zeleniny přicházela.

Zbyněk se hbitě protáhl kolem ní a zatarasil jí cestu do kuchyně dřív, než vůbec stačila

nahlédnout dovnitř.

„To je překvapení!“ řekl rozhodně a pokynul paží k obývacímu pokoji. „Tady je

Královo území, prozatím jsem tu ještě pánem já!“

Návštěvnice zamířily udaným směrem, ale mezi zárubněmi se na něho Julie udiveně

otočila. „Jsi tu sám?“

S výmluvnou grimasou přelétl jejich zklamané obličeje a pokynul jim, aby se posadily.

„Milan se omlouvá, ale přijde později,“ pokrčil rameny a doufal, že to znělo

přesvědčivě. „Řekl jsem mu o vaší návštěvě na poslední chvíli. Měl něco neodkladného,

nestačil to odvolat. Dáte si něco k pití, než bude oběd?“ změnil rychle téma. Na jeho vkus

těch lží použil až trochu moc.

Ani nečekal na odpověď a odběhl do kuchyně. Nalil každé sklenici minerálky, ale než

se k nim vrátil, zvedl pokličku a začal míchat pokrm na pánvi. Nebylo to vůbec třeba, ale

poskytlo mu to záminku, aby se mohl v kuchyni zdržet a překonat rozčilení, které v něm

vyvolala vzpomínka na čtvrteční rozhovor s Milanem.

„Vážně s tím nechceš pomoct?“ zavolala za ním Julie.

„Ne!“ odpověděl.

17

Ještě dvakrát přejel měchačkou po dnu pánvičky, pak otočil knoflíkem na sporáku

a vypnul přívod plynu. „Můžete jít rovnou sem. Zdá se, že je hotovo!“

Postavil sklenice s pitím na stůl a stačil ještě vyndat z přihrádky v zásuvce nože

a vidličky, než obě ženy vstoupily do kuchyně.

Julie k němu přikročila a s úsměvem mu vzala příbory z rukou. „Alespoň tohle

udělám, když dovolíš,“ řekla, než je položila na jídelní stůl.

Zbyněk milostivě dovolil, aby mu pomohla také naložit jídlo na talíře. Pak s nimi usedl

za stůl a popřál dobré chuti. Sám se však jídla nedotkl dřív, než ony ochutnaly. Osobně byl

se svým dílem naprosto spokojen, ale jen kvůli sobě by se rozhodně tak nesnažil. Jezdil očima

od jedné tváře k druhé a zkoumal, jakou reakci u nich první sousto vyvolá.

Julie labužnicky přivřela oči a věnovala mu uznalý úsměv. „Je to vynikající!“

Ta slova zahrála na struhu jeho ješitnosti a rozzářila jeho obličej.

„Myslím, že by byla věčná škoda, kdybych tě vyháněla od plotny,“ dodala Julie.

Zbyněk rozhodně zavrtěl hlavou. „Už se nemůžu dočkat, až ti předám štafetu!“

oponoval s úsměvem. Nemluvil tak docela pravdu. Vaření byla snad jediná domácí práce,

která ho upřímně bavila, a na své kuchařské umění byl pyšný.

Nahrnul si na vidličku další sousto, a když ho vkládal do úst, zavadil jedním okem

o Alenu, která seděla po jeho levé ruce. Dívka měla hlavu sklopenou nad talířem

a soustředěně se probírala jídlem, které však z jejího talíře téměř neubývalo.

„Tobě to nechutná?“ zeptal se s jistým zklamáním v hlase.

Okamžik trvalo, než Aleně došlo, že mluví k ní. Prudce k němu zvedla hlavu a při tom

pohybu naladila na rtech odzbrojující úsměv.

„Je to moc dobrý, Zbyňku. Opravdu.“

Jako důkaz nabrala na vidličku hromádku masové směsi a demonstrativně ji vsunula

do úst.

Tím naléhavým přesvědčováním ho však neoklamala. Znal ji už dost dobře na to, aby

v jejím chování rozpoznal nervozitu. Uvědomil si, že od té doby, co vstoupila do bytu,

nepromluvila kromě pozdravu a přání dobré chuti snad ani slovo. To u ní nebývalo zvykem.

Po jídle Zbyněk oběma vysvětlil, jaké změny chystá provést v bytě, než se sem

přestěhují.

„Jak vidíte, je byt pro čtyři tak akorát. Alence nechám svůj pokoj a my dva se docela

v pohodě vejdeme do obýváku. Ostatně, když jste dosud bydlely s dědou a babičkou ve dva

plus jedna…“

18

Po exkurzi po bytě postavila Julie na kávu a Zbyněk vytáhl z ledničky láhev červeného

vína.

„S přípitkem bychom měli počkat na Milana,“ namítla Julie, když nalil rudý nápoj

sobě a jí do sklenice.

Pohlédl na hodiny.

Už budou dvě! Kde ten kluk vězí! Kdyby jel rovnou ze hřbitova, už by tu dávno musel

být. „Vždyť si to pak můžeme zopakovat,“ rozhodl.

Neuplynulo ani deset minut, když v zámku zachrastil klíč.

Zbyněk si všiml, že v Juliině obličeji se objevilo napjaté očekávání, zatímco Alena

prudce zbledla. Konečně pochopil příčinu dívčina rozčilení. Byla nervózní z Milana. Tak to

jsme dva, napadlo ho.

Položil sklenici a zanechav obě ženy v obývacím pokoji vyšel rychlým krokem synovi

vstříc.

„Ahoj, otče,“ zahalekal Milan ode dveří a tvářil se nezvykle vesele.

Zbyněk by mu nejraději za to nemístné oslovení vrazil pohlavek, navzdory tomu ho

pozdravil tím nejpřívětivějším tónem, jaký dokázal nasadit: „Ahoj, Milane. Kde ses toulal?

Všichni tu na tebe čekáme…“ Přistoupil těsně k němu a naklonil se mu obličejem co nejblíže

k uchu. „Buď slušný, prosím tě, buď slušný,“ stačil mu šeptnout naléhavou žádost, než se

za ním objevily Julie a Alena. Jak se přiblížil nosem k synovu obličeji, okamžitě pochopil

důvod jeho veselého vzezření – a polil ho studený pot.

„Tak mi, Králi seniore, ukaž ten svůj poklad,“ ohromil Milan otce dalším titulem.

Protáhl se kolem něho a hrnul se k Julii.

Zbyněk by ho raději k hostům vůbec nepouštěl, nemohl ho však zadržet, aby situaci

ještě nezhoršil. Nezbývalo mu, než doufat, že si Milanova stavu nevšimnou.

„Tak, děvčata, konečně vám můžu představit svého syna.“ Položil Milanovi zezadu

ruce na ramena. „Milane, tohle je Julie - a Alenka.“

Žaludek se mu svíral jako už dlouho ne a sám sobě se divil, kde se na jeho tváři objevil

ten veselý úsměv. S ulehčením sledoval, jak si s nimi Milan způsobně tiskne ruce. Když před

chvílí ucítil z jeho úst charakteristickou vůni alkoholu, dostal strach, že syn chystá nějakou

provokaci. Snad zůstane jen u těch hloupých oslovení; to by ještě překousl.

„Moc jsem se těšila, že tě konečně poznám osobně,“ usmála se Julie. Byl to však

značně nejistý úsměv, bezpochyby poznamenaný Milanovým chováním. „Tvůj táta mi

ukazoval fotky a hodně toho o tobě vyprávěl…“

„V tom případě mě udivuje, že jste se na mě tak těšila,“ přerušil ji.

19

Julie si vyměnila se Zbyňkem nerozhodný pohled.

Milan to postřehl a obrátil se na otce s udiveným výrazem v obličeji. „Copak, otče?

Nejsem dost slušný?“

Zbyněk pochopil, že jeho předtucha byla namístě. V duchu zaklel a na vteřinu zavřel

oči. Když je znovu otevřel, doslova jimi Milana proklál.

V synových očích se však setkal s tak provokujícím posměšným výrazem, že děkoval

tomu, že Milan stojí k ženám zády a jeho pohled vidí jen on sám. Vší silou tiskl pravou paži

u svého boku, aby snad přece jen nepřistála na synově tváři. Ne, tentokrát ho Milan

nedostane!

„Co tu vlastně stojíme, pojďme si sednout,“ navrhl jako by nic.

Obrátili se čelem do pokoje, jen Milan zůstal stát.

Zbyněk zdvihl láhev se stolu a pokynul jí směrem k němu. „Dáš si s námi víno?“

„Radši ne. Musel jsem si dát cestou pár panáků, nebudu to míchat.“

Cíleně stočil svůj zrak k Julii, a když spatřil její překvapený pohled, dodal: „Nebojte

se, já normálně nepiju. Jenom když jedu za mámou na hřbitov, vždycky mě to trochu

rozhodí…“

Zbyněk nenápadně jukl na Julii. Byla v rozpacích a vůbec nevěděla, co na to říci. Také

on sám přemýšlel, jak na synova slova reagovat. I když ho to stálo hodně sebezapření, rozhodl

se i tento úder přejít.

„Pojď se k nám aspoň posadit, Milane,“ vyzval ho. „Holky tu na tebe čekaly, tak by

ses jim měl trochu věnovat.“

„Možná už o to ani nestojí,“ namítl a poprvé od chvíle, kdy vešel do bytu, věnoval

stejně dlouhý pohled Julii i Aleně.

Zbyňkovi bylo Alenky líto, když viděl, že ji Milan v odvetu za její přátelský, hřejivý

úsměv svýma očima takřka zmrazil.

Julie našla ztracený úsměv a laskavým tónem odpověděla: „To víš, že ano. Chci tě

trochu poznat. Pojď, připijeme si na tykání,“ zvedla k němu skleničku. „Říkat mi můžeš, jak

chceš, jenom, prosím tě, vynechej Julču.“

„Až někdy jindy, už musím jít. Chtěl jsem jen vidět svoji novou rodinu.“

Ještě jednou si změřil Julii a zejména Alenu, která na něho hleděla svýma velkýma

očima a neustále se na něho usmívala. Pak zvedl oči ke Zbyňkovi, jenž ho sledoval

z obývacího pokoje.

20

„Řeknu ti, otče, že macechu jsi mi vybral skvěle, ale se ségrou jsi mohl mít šťastnější

ruku.“

Alenčin obličej rázem ztvrdl. Julie prokázala notnou dávku duchapřítomnosti, když

hbitě zastavila Zbyňka, jenž s hrozivým výrazem ve tváři nakročil proti synovi. Nebyly to

však její paže, nýbrž rychlost, se kterou opustil byt, co v té chvíli definitivně zachránilo

Milana od trestu.

„Těch pár facek má u mě schovaných!“ sliboval Zbyněk, zatímco vztekle přecházel

po pokoji od zdi k balkónovým dveřím a zase zpět. „Tohle neměl dělat!“

Julie stála na místě a několikrát, když se k ní přiblížil, k němu vztáhla paže. On se

však pokaždé otočil včas, aby se jim vyhnul.

Ještě nikdy ho neviděla tak rozčileného, proto bylo pro ni obtížné zvolit nejlepší

způsob, jak se zachovat. Měla však pocit, že něco by rozhodně udělat měla.

„Třeba to ani tak nemyslel…“

Zastavil se na druhém konci pokoje a s výmluvným úšklebkem se k ní otočil.

„Není nutný, aby ses ho zastávala. On moc dobře věděl, co říká. Tohle mu nedaruju,“

pokýval hlavou a zabloudil pohledem směrem do předsíně, jako by se tam snad Milan stále

ještě nacházel.

„Já nevím… Je možná trochu víc impulzivní a prostořeký…“

„Jen klidně řekni, že je drzej,“ vpadl jí Zbyněk do řeči. „Já dobře vím, že je to pravda

a že je to i moje chyba. Dal jsem mu moc volnosti. Myslel jsem si, že se tak se vším líp

vyrovná, ale nakonec se to otočilo proti mně.“

Konečně se jí ho podařilo obejmout kolem pasu.

„Je prostě nešťastný, že se tu děje něco, co on nechce, a nemůže proti tomu nic dělat.

Postavili jsme ho před hotovou věc, tak se rozhodl bránit tím, že nám ublíží. Věřím, že se to

srovná.“

„Vážně tomu věříš?“ podivil se upřímně.

„Ano.“ Snažila se, aby to znělo co nejpřesvědčivěji. Spíše v to doufala, ale myslela si,

že bude lepší, když Zbyněk uslyší to druhé slovo. Zvolila správně, jak mohla hádat podle toho,

že jí za tu naději vtiskl polibek na tvář.

Její blízkost ho přece jen trochu obměkčila. A také fakt, že na jejích slovech bylo

hodně pravdy. Jenže Milan mu nedával moc příležitostí ke komunikaci. Navíc by nemělo

smysl, aby se ho ptal na názor, pokud šlo o jeho úmysl oženit se. Předem věděl, co by od něho

21

slyšel. Pokud by šlo o desetileté dítě, snad by bylo namístě jednat taktněji, ne však v případě

osmnáctiletého kluka.

„Víš, Lino,“ pohladil ji po vlasech, „on neubližoval vám. Trefoval se jenom do mě. Už

když vešel do bytu, tak vším, co udělal nebo řekl, se mě snažil vytočit. Vlastně už předtím,

protože, věř mi, v tom stavu, v jakém se vám předvedl, nechodí domů ani po celovečerním

tahu. Když viděl, že těma svejma blbejma narážkama u mě nepochodí, tak to zkusil přes vás.“

Stočil zrak k pohovce, kde seděla Alena.

Celou tu dobu od Milanova dramatického odchodu neřekla ani slovo. Její oči, které

usilovně stáčela pryč ze Zbyňkova i matčina zorného úhlu, a rty, jež dlouhé vteřiny pevně

tiskla k sobě, svědčily o tom, jak těžce přemáhala pláč. Bylo mu líto, že právě ona odnesla

Milanův podpásový úder spolu s ním.

Vzal Julii kolem ramen a vedl ji směrem k pohovce. Usedli vedle dívky tak, že on se

ocitl uprostřed. Položil paži na ramena i Aleně a obě přitiskl ke svému boku. „Tak co, holky,

nedáte mi teď košem?“

Tou otázkou se mu přece jen podařilo vyloudit na Alenčiných rtech úsměv, i když jen

sotva znatelný.

Julie si s dcerou vyměnila pohled a pak odpověděla za obě: „Přece tě v té jámě lvové

nenecháme samotného.“

22

4

„Tak jaké to bylo?“

Alena na ten babiččin dotaz jen cosi tiše zamumlala a po krátké zastávce v koupelně

zamířila do pokoje, v němž s matkou patnáct let společně bydlela. Zavřela dveře a v duchu

děkovala babičce, že nekompromisně zadržela matku v kuchyni, aby jí podrobila výslechu.

Cítila totiž, že se už více nedokáže ovládat, a nechtěla, aby jejím bolestným výlevům byl

někdo přítomen.

Už dlouho se jí ničí slova nedotkla tak jako ta Milanova. Překonala sice prvotní

ohromení, ale stálo ji mnoho sil, aby dosud zadržela slzy.

Nyní se konečně mohla uvolnit.

Padla na svoji postel, přitiskla si k obličeji velkého plyšového psa, kterému jako malá

holka svěřovala svá tajemství, a rozplakala se.

Celý život někomu něco záviděla.

Nejdříve začala dětem závidět tatínky.

To slovo ji fascinovalo, kdykoliv padlo v její blízkosti. Slyšela ho všude kolem sebe,

ve školce, na ulici, v samoobsluze. Otáčela hlavu, aby spatřila šťastlivce, jehož tatínek přiběhl

na zavolání, nasadil spadlý řetěz u kola, opravil kolečko u kočárku nebo vystřelil u střelnice

růži. V její slovní zásobě však slovo „tatínek“ chybělo. Měla sice dědu, ale ty měly tyhle děti

určitě nejméně dva.

Situace se poněkud změnila, když nastoupila do první třídy. Především nebyla jediným

dítětem ve třídě z neúplné rodiny a navíc zjistila, že někteří tatínkové rozhodně k závidění

nejsou.

Byli tu Kája a Pavlík, jejichž tatínkové byli natolik pracovně vytíženi, že je celé dny

ani neviděli, Honzíkův tatínek zase propadl herním automatům a domů nosil z výplaty jen

žalostné zbytky, které rodině sotva stačily na jídlo a poplatky za byt, a copatá Sonička měla

tatínky dokonce dva, ale ani jedním nebyla právě nadšena. A někteří další tatínkové se

na výchově svých ratolestí podíleli jen ručními sankcemi za špatné známky.

Tatínky přestala závidět, ale to, s čím se nemohla smířit snad ještě více, byla

osamělost.

Žila sice v bytě s maminkou a prarodiči, kteří jí věnovali každou volnou chvilku,

problém byl v tom, že těch volných chvil měli velmi málo. A hlavně - byli dospělí.

23

Zejména o prázdninách a v době nemoci, když nemohla po vyučování chodit

do družiny nebo ven s ostatními dětmi, cítila obrovskou potřebu mít někoho, s kým si může

hrát trochu jinak, po svém - zvířátko nebo sourozence.

Rodinnou radou zvířátko neprošlo z důvodu malého bytu. O sourozenci se s ní nikdo

bavit nechtěl.

Toužila především po starším bratrovi. Její kamarádka Táňa Soukupová měla hned

dva. Občas se sice od nich dočkala nějakých těch schválností, ale většinou ji hýčkali a měla

v nich neúplatné ochránce. Z vědomí, že tohle přání se jí splnit nemůže, bylo Aleně obzvláště

smutno.

Dětem toho záviděla ještě více - pokoj, který by nesdílela s matkou, ale kde by spala

sama nebo právě s nějakým tím sourozencem, auto, se kterým by se jezdilo na výlety, pobyty

u moře, na které u Milerů nikdy nezbývalo.

A najednou se objevil Zbyněk.

V krátké době si ho nesmírně oblíbila. Dělalo jí dobře, že s ní jednal jako se sobě

rovným partnerem, a ne jako s malou holkou. Bral ji a matku na výlety i do společnosti, měl

úžasný rozhled a uměl poutavě vyprávět. Bavil se s ní o sportu, o moderní hudbě,

o problémech dospívajících - o všem, o čem se nedalo mluvit s mámou, ani s dědou, o babičce

nemluvě. Přestože mu neříkala „tatínku“, dokonale naplňoval její dětské představy o významu

toho slova. A také vlastnil auto, měl velký byt – a syna, který byl starší než ona.

Viděla Milana na fotografiích a moc se jí líbil. Hltala každé slovo, které o něm Zbyněk

řekl, a nemohla se dočkat, až ho pozná osobně. Věděla sice, že není ve vztahu těch dvou vše

v pořádku, ale nevěřila, že by takový bezvadný chlap jako Zbyněk mohl mít nezdárného syna.

V nestřeženém okamžiku se jí podařilo obratně sebrat Zbyňkovi jednu z fotografií,

na které byl Milan zachycen při jedné ze svých tréninkových póz. Neměl však na sobě

kimono, nýbrž jen šortky a tričko bez rukávů, takže bylo dobře vidět práci jeho svalů.

Zastrčila ten snímek do sešitu, odkud jí však druhý den o přestávce vypadl na podlahu.

Rychle se pro něj natáhla, ale její jmenovkyně Alena Pomořanská, která s ní ve třídě přes

uličku sousedila, byla hbitější.

„To je krásnej kluk!“

Po té větě se kolem spolužačky Pomořanské shlukly snad všechny dívky ze třídy

a u všech sklidil pohledný mladík povážlivý úspěch.

Alena zrudla, ale zároveň cítila, jak roste. Když se jí pak jedna z holek zeptala: „To je

tvůj kluk?“ zaváhala jen na okamžik.

„Je!“ přikývla a otočila se na přítelkyni Táňu, která jediná znala pravdu.

24

Táňa pokrčila rameny. Nesouhlasila s ní sice, ale rozhodně by ji neshodila.

Od té chvíle Alena ve třídě stoupla v ceně, protože Milan by jen těžko našel mezi

prvními láskami jejích spolužaček důstojného konkurenta. Neustále se na něho vyptávaly

a ona musela mít v zásobě vždy nějaký příběh. A tak jednou vyprávěla, jak strávili sobotní

odpoledne na Matějské pouti, příště si udělali výlet na Křivoklát, či zhlédli ukázku výcviku

dravých ptáků na Konopišti a každou chvíli si zašli do kina nebo jen tak někam posedět.

Táňa nad Alenčiným vyprávěním jen mlčky kroutila hlavou. Věděla, že všechny ty

příběhy, které kamarádka napovídala svým spolužačkám, ve skutečnosti neprožila s Milanem,

ale s ní nebo s matkou a Zbyňkem Králem.

Alena se do svých výmyslů tak vžila, že nakonec začala litovat, že by měl Milan zůstat

jenom jejím starším bratrem.

Když se Alena dozvěděla, že Zbyněk skutečně požádal matku o ruku, nikdo v té chvíli

nemohl být šťastnější. A když se jí pak zeptali, zda chce s nimi bydlet, nezaváhala ani

na vteřinu. Brala to jako malý zázrak. Konečně bude mít všechno, o čem celá ta léta snila –

otce, staršího bratra i vlastní pokoj!

A pak přišlo to nedělní odpoledne.

Už tři dny předem nemohla pořádně jíst ani spát, jak byla nervózní z prvního setkání

se svým idolem. To ráno si na sobě dala velice záležet. Oblékla si svoji oblíbenou sukni

a nejhezčí halenku a obzvlášť pečlivě si ošetřila obličej, i když díky stopám, které na něm

zanechalo dospívání, to byla téměř zbytečná námaha.

Když vstupovala do Zbyňkova bytu, nervozitou se jí podlamovala kolena. Zjištění, že

Milan doma není a že se její trápení ještě prodlouží, jí zkazily i požitek z výborného oběda,

který jim Zbyněk připravil.

Když zaschlechla, že Milan přichází, téměř se jí zastavilo srdce. S nohama jako

z olova se šourala za matkou do předsíně, kde ho konečně uviděla.

A to, co spatřila, jí vyrazilo dech.

Ze snímku, který schovávala ve školní brašně, znala nazpaměť všechny kontury jeho

těla, takže okamžitě poznala, jak se změnil. Kdyby jej byla potkala někde mimo tento byt,

nejspíš by jí jen připadal „nějaký povědomý“. I když věděla, že fotografie, jež viděla

naposledy, jsou více jak rok staré, nenapadlo ji, jak moc si ten relativně krátký časový úsek

s Milanovým tělem – a potažmo s ní – pohraje.

Vyrostl, zmužněl, zkrásněl. Jestliže na snímcích byly na něm ještě patrné chlapecké

rysy, nyní stál před ní hotový muž s širokými rameny a útlým pasem. Na dálku z něho sálala

25

ohromná životní energie. Postavou, pevným držením těla a silnou spodní čelistí se neobyčejně

podobal Zbyňkovi. Na rozdíl od něho však měl světlejší vlasy a veliké oči, jež se vyznačovaly

zvláštní šedomodrou barvou.

Zírala na něho jako zkoprnělá. Donutila se k jedinému pohybu, a to když k ní

přistoupil a podal jí ruku na seznámení. Byla to jedinečná chvíle, kdy se spolu střetly nejen

jejich dlaně, ale také jejich přímé pohledy. Jeho oči se v šeru předsíně leskly; v té chvíli ještě

netušila, že je to především díky alkoholu. Vychutnala si ten kontakt a opouštěla jeho dlaň

pomalu a neochotně.

Protože se na ni za celou dobu téměř nepodíval, mohla svým pozorným zrakem

pečlivě zkoumat jeho obličej a každé jeho gesto. Byla fascinovaná jeho vzhledem i živelností,

která vyzařovala z každého jeho pohybu.

Jen kdyby mlčel!

Nevěřícně sledovala, jak hrozně se choval ke Zbyňkovi. Ke Zbyňkovi! K tomu

nejbáječnějšímu muži, jakého ona zná! Rozčarovala ji oslovení, kterými ho častoval, i tón,

jakým s ním hovořil.

A pak zasadil úder jí.

Otřela si uslzené oči a odhodlaně se posadila před zrcadlo, které viselo nad její postelí.

Nedělala si přehnané iluze o své vizáži, ale ošklivá – to snad přece jen nebyla. Ani

pláčem zarudlé oči na tom faktu nic nezměnily. Jen ty protivné pupínky na čele a spáncích jí

podstatně ubíraly na kráse. Ale za ty přece nemůže!

Ať si Zbyněk myslel nebo říkal, co chtěl, ona naprosto přesně věděla, že Milan použil

svá slova s cílem co nejvíce zasáhnout ji. Chtěl-li ji však svým chováním odradit od toho, aby

následovala matku ke Zbyňkovi, ona mu tu radost neudělá. Bezdůvodně zranil její city, když ji

odsoudil, aniž s ní promluvil jediné slovo, a ona mu dokáže, jak šeredně se spletl. Donutí ho

uznat svůj omyl, i když to možná bude trvat dlouho.

Jenže on za to stojí!

26

5

Milan se protáhl na lůžku a převalil se na bok.

Polštář, který objal pažemi, byl prosáklý vůní dívky, která v té chvíli stála ve sprše

a smývala si z těla stopy po jejich milování. Nedávné okamžiky mu spravily náladu v dnešním

odpoledni, ze kterého měl od rána nepříjemný pocit. Dělalo se mu špatně při pomyšlení, že se

bude předvádět jako poslušný psík před otcovou nápadnicí a její dcerou.

Chtěl ten seznamovací rituál otci pořádně zkomplikovat, aby ho potrestal za to, jakým

způsobem s ním v této věci jednal. Rozčilovalo ho, že mu otec svůj záměr oznámil jako

hotovou věc, bez jakékoliv předchozí domluvy.

Dlouho nemohl přijít na žádnou uspokojivou pomstu. Teprve po ranní návštěvě

hřbitova, když přestupoval z tramvaje na metro, jeho pozornost upoutal bezdomovec, klátící

se na lavičce u zastávky. Nezaujal ho tolik jeho špinavý vzhled, jako spíše láhev rumu v jeho

ruce.

Proti svým zvyklostem a zásadám si koupil láhev fernetu a ve sklepě jejich panelového

domu si z ní dvakrát přihnul. Pak láhev odložil ke sklepní kóji, u níž stál. Možná tam ještě

je…

Hořká chuť alkoholu mu vehnala slzy do očí, ale účel to splnilo. Výpary z něho byly

řádně cítit, ačkoliv byl téměř střízlivý.

Se zadostiučiněním zaregistroval poplašený výraz v otcově tváři, když ho vítal

v předsíni, ale zcela ho zklamalo sebezapření, s jakým se bránil jeho provokacím. Kapituloval

teprve ve chvíli, kdy Milan nazval Julii macechou a urazil Alenu.

Měl vztek, že mu unikla otcova vážná známost, i když v podstatě nebylo divu. Nikdy

se ho neptal, jak tráví svůj volný čas, kam jezdí na výlety a s kým. Vždy ho jen zajímalo, jak

dlouho bude pryč.

Když dnes spatřil Julii, docela pochopil otcův úmysl oženit se s ní. I za tu chvilku, co

s ní strávil, poznal, že je to velmi sympatická žena, která navíc vypadala jako modelka

z titulní stránky časopisu. Na rozdíl od své dcery.

Možná bylo jeho jednání vůči té holce přece jen zbytečně kruté. V podstatě proti ní nic

neměl. Vlastně ani není tak ošklivá; po své matce zdědila hluboké oči i plné rty, a za to, že její

pleť poznamenala akné, mohla příroda, ne ona. To, co ho tolik rozčililo, byl ten pitomý úsměv

a zbožňující výraz jejích očí, se kterým ho celou tu dobu sledovala. Vnímal ho periferním

viděním, vycvičeným z tréninku, takže nikdo z těch tří zřejmě ani netušil, kolik jí věnuje

pozornosti.

27

Co od něho čekala? Podal jí ruku, to jí mělo stačit. Nebo se snad měl usmát a říct jí,

jak je rád, že tu s ním bude bydlet?

Co si vůbec myslí?! Vetře se mu do života, a on jí za to má být ještě vděčný?

Prostě musel její sladký úsměv nějak zmrazit!

No, alespoň vím, na čem jsem, pomyslel si.

Přestože tušil, že se ta poznámka dotkne i otce, netušil, že až tolik. Na Aleně mu

zřejmě záleželo stejně jako na její matce.

Nebylo těžké uhodnout, čím si ho omotala kolem prstu. Otec se rád nechává

poslouchat, takže jen stačilo projevovat dostatečný zájem o jeho vyprávění a snášet jeho

poučování, aby si ho zcela koupila.

Ještě hůř se Milan vyrovnával s vědomím, že se ty dvě brzy přistěhují do jejich bytu,

který si budou uzpůsobovat ke svému obrazu, přičemž největší zásah zaznamenají dvě

místnosti, které jeho matka měla z celého bytu nejraději – kuchyně a ložnice.

Ložnice, kterou si matka obzvláště hýčkala a krůček po krůčku zařizovala ke své plné

spokojenosti, se měla během několika dní přeměnit na pokoj pro tu puberťačku s mastnými

vlasy a beďary na čele.

Kuchyni měl s matkou spojenu snad ještě bezprostředněji. I po tak dlouhé době, která

uplynula od její smrti, se mu stávalo, že při příchodu do kuchyně ji v duchu spatřil stát

u sporáku nebo sklánět se nad dřezem. Vždy ji halil jakýsi mlžný opar, ale její obličej viděl

zcela jasně. Vlasy měla stažené do drdolu, jak to dělávala, když vařila nebo pekla, a když se

na něho otočila, usmála se svým něžným úsměvem. Někdy, tak jako teď, měl dokonce pocit,

že slyší její hlas, jak na něho volá: „Milánku, už jsem hotová…“

„Tak Milane, co je? Máš volnou koupelnu.“

Konečně si uvědomil, že neslyší matčin hlas, ale Moničin. Zatímco tonul ve svých

myšlenkách, vrátila se do pokoje, aniž to postřehl.

Nadzvedl se, aby se na ni mohl lépe otočit, a při tom pohybu si dlaní otřel obličej, aby

odstranil následky, které na něm zanechala vzpomínka na matku.

Monice jeho vlhké tváře přece jen neunikly. „Milane,“ vydechla a přistoupila k němu.

Usedla na kraji postele, políbila ho na tvář a zajela mu prsty do vlasů na temeni.

Nebylo to poprvé, co ho nachytala ve slabé chvilce. Už jednou se jí při vzpomínání

na svou matku rozplakal v náručí jako malý kluk. Tehdy ji to velmi zmátlo, když objímala

vzlykajícího svalovce, který nikdy neuhnul před žádnou ránou a fyzickou bolest snášel sotva

se zaťatými zuby.

28

„Co se děje?“

Mlčky zavrtěl hlavou. Sedl si, objal ji kolem pasu a zabořil hlavu do županu na jejím

rameni.

„Jenom mě chvilku drž,“ požádal ji, ale ani nemusel.

Jednou rukou ho dál vískala ve vlasech a druhou putovala po jeho nahých zádech.

V takových chvílích si náhle uvědomovala skutečnost, že je o tři roky starší než on. Ovládal ji

jakýsi ochranitelský pud.

Milan zavřel oči. Pod dotyky jejích prstů mu po těle naskakovala husí kůže. Podobným

způsobem ho hladívala matka a on to po jejím skonu žalostně postrádal.

Byl Monice vděčný, i když za tím intimním kontaktem nehledal žádné projevy lásky.

Ani je nevyžadoval, stačila mu jen blízkost jejího těla. Jejich vztah byl od začátku založen

na sexu, to jediné je spolu spojovalo, zato však důkladně.

Pohladil ji po krátkých, na blond obarvených vlasech. Pamatoval si, že když se začali

potkávat v diskotékovém klubu u nich na sídlišti, mívala je středně hnědé a dlouhé do půli

zad.

Trvalo několik měsíců, než se s ní seznámil. Vlastně se ona seznámila s ním. Prostě si

ho vybrala. Jednoho večera před půl rokem přišla ke stolu, kde on klábosil se svým

kamarádem Ivanem Kočičkou, a požádala ho o tanec. V té době už měla vlasy ostříhané. Jak

mu později vysvětlila, dopřála si tak radikální změnu po rozchodu se svým partnerem.

Nedokázal posoudit, jak moc dokáže nový sestřih vlasů ovlivnit osobní problémy, ale pravdou

bylo, že prosvětlené vlasy, které jen těsně obepínaly její obličej a štíhlý krk, zvýrazňovaly její

tvář a ještě jí přidaly na půvabu.

Od chvíle, kdy si poprvé přisedla k jeho stolu, do okamžiku, kdy spolu ulehli na lůžko,

na němž ji i nyní objímal, uplynulo jen něco málo přes čtyřiadvacet hodin. On vstupoval

do jejich vztahu jako panic, stal se jí chápavým a nadaným žákem a ona mu byla ochotnou

a trpělivou instruktorkou.

Garsonka, v níž se scházeli, patřila Moničině babičce. Dívka s ní zde úředně bydlela.

Stará paní byla ovšem k jejich radosti značně činorodý člověk. Ve svých téměř sedmdesáti

letech vypadala tak, že by jí leckterá padesátnice mohla závidět. Pravidelně si našla čas

na kosmetičku i na kadeřníka a pečlivě dbala na životosprávu. Před množstvím léků, tak

typických pro lidi jejího věku, dávala přednost pohybu a pobytu v přírodě, zajímala se

o společenské dění a často trávila večery v divadlech či na tanečku. Řídké nebyly ani její

výlety po republice i mimo ni. Pokud jí právě chyběl nějaký vhodný partner, který by její

zájmy sponzoroval, využívala prostředky, které jí zůstaly po jejích třech manželích. Díky

tomu měli milenci byt často jen sami pro sebe.

29

Milan poklekl na posteli, aby hleděl Monice přímo do očí. „Kdy se vrátí babička?“

V jejích očích se šibalsky zablýsklo. „Je na návštěvě u tety. Do úterka.“

To bylo vše, co potřeboval slyšet. Stáhl jí s ramen bílý župan, jediný kousek oblečení,

který měla na sobě. Jednou rukou jí zajel do týla a přidržel si ji tak k vášnivému polibku.

Byl schopen vztahu s Monikou vlastně právě proto, že nebyl založen na žádném

složitém citu; pro ten v jeho srdci dosud nebylo místo. Proto také tak tvrdošíjně mařil snahy

dívek, které se pokoušely navázat s ním kontakt. Vzhledem k jeho vizáži a dlouholetému

atraktivnímu koníčku o ně nebyla nouze. Teprve u Moniky udělal výjimku, protože ta od něho

nevyžadovala žádná zamilovaná slovíčka, sliby věrnosti a věčné lásky. S ní se cítil být

svobodný, nespoutaný, svůj.

30

6

„Ahoj, Milane!“

Otcův hlas ho zastavil, sotva vešel do předsíně.

Už když to úterní odpoledne vstupoval do bytu, poznal podle nezamčených dveří, že je

otec doma. Sice ho to v tuhle denní dobu překvapilo, ale tentokrát to přivítal. Po předchozí

noci byl tolik nabit energií a měl tak skvělou náladu, že se střetu s otcem nebál. Alespoň bude

mít tu nepříjemnou věc za sebou, beztak se tomu nemohl vyhýbat do nekonečna.

Odložil batoh s učením pod věšák a zamířil do otevřených dveří ložnice, z nichž

pozdrav zazněl.

„Ahoj, tati,“ nasadil přívětivý tón. Snad to proběhne lépe, když projeví trochu

vlídnosti. „Jak to, že jsi už doma?“ Zastavil se hned za dveřmi, a tak ho od otce, jenž

v domácím úboru cosi v kleče pod oknem skládal do igelitových pytlů, dělila celá šíře postele.

Zbyněk však nedokázal pokus o přátelský rozhovor ocenit. Byl na syna dosud příliš

nazlobený za jeho nedělní představení, než aby to v sobě dokázal potlačit. „Od včerejška mám

dovolenou,“ odpověděl, „což bys byl věděl, kdybys byl býval včera dorazil domů,“ neodpustil

si výčitku.

Jsem plnoletej, napadla Milana pohotová odpověď, ale nepoužil ji.

Přespal u Moniky. I když „přespal“ nebyl právě ten správný výraz. Spánku věnoval

sotva tři hodiny, většinu noci se s Monikou oddávali bouřlivým radovánkám, aby využili

na dlouhou dobu zřejmě poslední příležitost být spolu. Kdo ví, kdy zase stará paní podnikne

nějaký další výlet!

Zbyněk se zvedl a usedl na stoličku u toaletního stolku. „Asi víš, o čem chci mluvit,

ne?“

Milan přikývl. „Jo, přehnal jsem to. Stačí, když se omluvím?“

Zbyňka ten kajícný přístup překvapil. „Omluvit se budeš muset, ale ne mně. Mne jsi

neurazil,“ uvedl s patřičným důrazem.

Milan v duchu zaklel. Doufal, že bude otci stačit, že promluví s ním. Rozhodně

netoužil po tom, aby musel poraženecky předstoupit před Alenu a pokorně ji prosit

za prominutí.

„Ale chci s tebou probrat ještě něco dalšího,“ pokračoval Zbyněk. „Neposadíš se?“

Mladíkovi také připadalo hloupé bavit se s ním přes celý pokoj. Obešel tedy

dvojlůžko, usedl na postel v otcově blízkosti a bezděčně se rozhlédl po pokoji, do něhož od

matčiny smrti takřka nevstupoval.

31

„Víš, Milane, vzali jsme si s Linou dovolenou proto, abychom začali s úpravou bytu.

Byla by nám ale třeba každá ruka, tak jsem tě chtěl požádat, abys na chvíli zapomněl na naši

soukromou válku a trochu nám pomohl.“

„Dneska to nejde. Za hodinu mám jízdy v autoškole,“ odpověděl. Nechápal to, ale

cítil, jak od okamžiku, kdy usedl na postel, jím prostupuje nervozita a optimistická nálada ho

začala opouštět.

Zbyněk si žádné změny v synově chování nevšiml. „Milane, já přece nemluvím jenom

o dnešku. Samozřejmě tě nechci nijak omezovat, ale pokud budeš jen trochu moct, byl bych

rád, kdybys nám pomohl. Konečně, budeš tu taky bydlet, a tak by měl ten byt vypadat i podle

tvého přání.“

Milan sice souhlasně přikyvoval, ale přestával vnímat obsah otcových slov. Jeho oči

brázdily ložnici od matčina toaletního stolku, přes záclony, které si tak pečlivě vybírala,

k otevřené skříni, která stále ještě ukrývala její oblečení. Až padl jeho zrak na hromádku

na koberci, od níž před chviličkou otec vstal.

„A taky jsem ti chtěl říct,“ pokračoval Zbyněk, „že se budeme s Julií brát jedenáctého

prosince. Nic velkého, jen obřad a hostina, pouze my, svědci, Alenka a rodiče Liny. Je to

sobota. Takže bych byl rád, kdyby sis na ten den nic neplánoval. Doufám tedy, že ještě nic

nemáš…“

Jenže Milan jeho slova už téměř nezaznamenával. „To jsou máminy věci,“ kývl

bradou před sebe.

Zbyněk těžce vzdychl. Na několik vteřin svěsil hlavu nad svůj klín, a když ji znovu

zdvihl, byl odhodlán čelit jakýmkoli synovým výčitkám.

„Jo. Vyklízím skříně, protože tady z toho,“ máchl pravou rukou kolem sebe, „bude

pokoj pro Alenku, jak už víš.“

Milan nemohl spustit oči z hromádky šatstva před sebou. Poznal matčiny blůzy i ten

béžový kostýmek, který měla na sobě ve svůj poslední den. Všechno už bylo naskládáno

ve velkých průhledných pytlích z bleděmodrého igelitu.

„Měl jsem to udělat už dávno,“ pokračoval Zbyněk rozhodným hlasem. „Zbytečně to

jitří starý rány.“

Milan na něho ostře pohlédl. „Jsou to máminy nejlepší věci, a ty je cpeš do pytlů jako

nějakej hnusnej odpad!“

Zbyněk vyskočil, jako by ho ze stoličky vymrštila neviditelná pružina. Rozevřenou

dlaní prudce zabouchl dveře skříně a pak se otočil na syna. „Zatraceně, Milane, přestaň se

chovat jako malej kluk! To, že tady ty hadry budeme dál schraňovat, nám mámu nevrátí!“

Přejel si dlaněmi přes obličej a zhluboka se nadechl. „Sakra, pro mě to taky není lehký,“

32

promluvil již klidnějším tónem. „Bál jsem se tu pitomou skříň jenom otevřít, natož abych z ní

něco vyhodil. Celou tu dobu jsem sbíral odvahu, abych to udělal.“

„A teď jsi ji konečně našel,“ poznamenal Milan jízlivě.

„Jo, teď mám důvod. Dělám to pro lidi, na kterých mi záleží víc než na nějakech

starejch věcech. Za tím si stojím,“ zdůraznil se vztyčeným prstem. „A nebudu poslouchat

žádný řeči o tom, že nectím máminu památku,“ dodal nekompromisním tónem.

Milan se postavil proti němu, takže si teď hleděli přímo do očí. „V tom případě jsme

už domluvili a já můžu jít.“

Nakročil ke dveřím, ale zastavila ho otcova ruka, která mu pevně sevřela paži nad

loktem.

„Ne, nemůžeš,“ řekl Zbyněk důrazně. Se zadostiučiněním shledal překvapený výraz

v synově obličeji a pokračoval: „Ještě jsem ti neřekl všechno.“

Pustil synovu paži a bojovně se proti němu rozkročil.

„Milej zlatej, už mám plný zuby tvých schválností a provokací. Snášel jsem je příliš

dlouho, nechal jsem si od tebe líbit víc, než jsem kdy byl ochoten připustit. Byl to špatný

přístup, vím to, a teď je s ním konec. Nechci, aby na moje chyby dopláceli jiní, navíc lidi,

které mám tak rád.“ Upřímně ho překvapilo, že Milan snáší jeho slova bez nejmenšího

protestu. „Když jsi dost dospělej na to, aby ses opíjel a trávil noci mimo domov, tak s tebou

budu podle toho nakládat i já. Tvé uraženecké nálady a ukřivděné pohledy na mě od teďka

neplatí.“

Milan se už nadechoval k námitce, ale otec ho odmítal pustit ke slovu. „K Julii a Aleně

se budeš chovat slušně. O to tě nežádám, to ti nařizuju. A jestli nám uděláš ostudu o svatbě,

tak si mě nežádej!“

„V tom případě můžeš bejt klidnej. Toho tyjátru se rozhodně nehodlám zúčastnit!“

Pevná dlaň bývalého házenkáře se mihla vzduchem a s hlasitým mlasknutím přistála

na mladíkově tváři.

Milan krátkým úkrokem vyrovnal rovnováhu a hřbetem ruky si otřel zasažené místo,

které ihned začalo rudnout. Zdálo se však, že Zbyněk je svou vlastní reakcí překvapen více

než on. Stál proti synovi, mnul si pravou ruku a hruď se mu rozčilením viditelně zdvíhala.

Čekal, co Milan udělá.

Ten přivřel oči a tiše pronesl: „Jo, tohle jako alternativní trest beru.“ Pak se otočil

a zamířil ven z pokoje. Ve dveřích se ještě na otce krátce otočil a dodal: „Doufám, že se tím

vyřešila i ta omluva.“

33

7

„Hej, tak co je? Otevře mi, sakra, někdo?!“

Milan přelétl očima stroze osvětlenou místnost a pochopil, že ten úkol zůstane na něm.

Monika pomáhala Ivanovi vybalovat z velkého batohu zásoby potravin a poslední

z osazenstva chaty, hnědovlasý Filip Tuček, se usilovně přebíral v magnetofonových páskách

v poličce pod oknem.

Vstal z křesla a prošel do miniaturní předsíňky.

Když otevřel dveře, ze tmy, která již venku panovala, se dovnitř kromě závanu

chladného vzduchu vměstnal také podsaditý mladík v kulichu a žlutém vlněném svetru. Náruč

měl plnou naštípaného dřeva.

„No to je dost,“ zadrkotal zuby.

Jak spěchal pološerem pokoje k nevelkým litinovým kamnům, která v rohu místnosti

již příjemně hřála, do okolí z něho čišela zima. Shodil náklad do proutěného koše, rozkročil se

u kamen a zvedl paže nad rozpálené pláty. „Sakra, tam je ale kosa! Kdybych to byl věděl, tak

jsem zůstal v Praze,“ stěžoval si, zatímco si dlaně střídavě mnul o sebe a roztahoval v teplém

vzduchu.

„Co bys taky chtěl, Romane. Za čtrnáct dní jsou Vánoce,“ řekl Ivan a zmizel

za korálkovým závěsem, který odděloval pokoj od kuchyňky.

Vzal si od Moniky, která už tam na něho čekala, konzervu a zarazil do víčka otvírák.

Filip konečně vybral kazetu podle svého vkusu. Vložil ji do přehrávače a než se usadil

v jednom ze dvou křesel, pokojem se rozlehly hlasy bratří Nedvědů.

Roman se otočil zády ke kamnům, paže držel mírně od boků a dál si nahříval

prokřehlé tělo. „Asi to nebyl dobrej nápad jet sem v týhle zimě,“ uvažoval nahlas.

Milan už měl toho fňukání dost. „Nikdo tě přece nenutil,“ upozornil Romana nevrle.

Byl to jeho nápad, aby právě tento víkend strávili na chatě rodiny Kočičkových. Měl proto

důvod. Posadil se zpět na své místo, pohodlně se opřel a jednu nohu si položil přes roh stolku

před sebou. „Mohl jsi klidně zůstat doma.“

Roman si všiml jeho roztrpčení a nasadil smířlivý výraz ve tváři.

„Když já jsem myslel, že si uděláme bezvadnou pánskou jízdu, když tu nebudou holky.

Taková generálka na Silvestra. Pitíčko, papáníčko, kartičky… Nenapadlo mě, že pojede taky

Monča. Kdybych to tušil, vzal jsem si s sebou taky nějaký doprovod. Zrovna teď mám

rozdělaný takový pěkný případ. Je strašně podobná Cindy…“

„Pokolikátý už?“ ozval se Filip pochybovačně.

34

Ideálem krásy Romana Konečného se stala modelka a herečka Cindy Crawford. Svůj

pokoj měl polepený jejími plakáty a obrázky z časopisů, dokonale znal její životopis,

a protože originál byl pro něho nedosažitelný, hledal pro sebe alespoň co možná nejvěrnější

kopie. Se žádnou dívkou však nikdy nebyl spokojen dlouho. Jeho původně veskrze pozitivní

názor na určitou kandidátku se po několika týdnech rychle měnil.

„Hele, ty případe,“ Monika přes závěs z korálků Romanovi výhrůžně pokynula nožem.

„A na to, abych ti tu dělala to tvý papáníčko, jsem ti dost dobrá, co?“

Roman konečně ustoupil od kamen, rozvalil se na kavalci vedle dveří a labužnicky

nasál vůni smažené cibule, která se rozlévala po chatě. „No, když už tady jsi, musíš bejt

trochu k užitku.“

Dívka si odhrnula závěs stranou, aby lépe viděla do pokoje, a zabodla do Romana

ostrý pohled. „Jenže já tady nejsem jako tvoje kuchařinka, ale proto, aby měl v noci kdo

zahřívat Milana,“ odpověděla, otočila se na svého milence a poslala mu na dálku polibek.

Ozvalo se Romanovo významné hvízdnutí a Filipova nesmlouvavá připomínka: „Teď

bys měla hlavně zahřívat večeři, už hlady nevidím.“

Monika ho spražila pohledem, ale nekomentovala to a raději se znovu zapojila do

vaření. Před Filipem si nebyla jistá, představoval pro ni jisté nebezpečí, protože ji znal nejdéle

ze všech. Chodil do klubu dlouho před kamarády z party a patrně to byl on, kdo je do podniku

přitáhl. Věděl o ní spoustu věcí, které se před Milanem všemožně snažila utajit. Naštěstí nebyl

Filip zákeřný a se svými informacemi se nešířil dál. Ovšem kdykoliv se na ni podíval, dával jí

jasně najevo, co si o ní myslí.

„Copak o to,“ promluvil Ivan, když se protahoval kolem Moniky do pokoje. Kuchyňka

byla tak malá, že dva lidé se v ní sobě navzájem pletli. „Zahřívat se teda budete muset. Vedle

v pokoji, kde budete spát, totiž nejsou kamna.“

Zamířil k pohovce a plácl Romana po natažených nohách. „Uskromni se.“

Roman se poslušně posadil, aby udělal Ivanovi místo. „A zatím jsi mohl sedět

v teplíčku u svatebního stolu,“ poznamenal při tom na Milanovu adresu. Sotva však spatřil

výraz v kamarádově obličeji, zalitoval, že ta slova vůbec vypustil z úst.

„Nevím, co bych tam dělal,“ odpověděl důrazně Milan a změřil si ho nepříjemně

ostrým pohledem.

Na několik vteřin zavládlo ticho, jen v kamnech praskalo, jak plameny lačně spalovaly

suché dřevo, a z kuchyně sem pronikalo hlasité syčení, když Monika vyklopila obsah konzerv

na omastek s cibulkou. Vůně, která se od vařiče linula, zvyšovala trápení prázdných žaludků.

Jako první promluvil Ivan. „Jak znám tvýho tátu, byl by rád, kdyby tě tam měl.“

35

„Nebude mě postrádat. Má tam lidi, na kterých mu záleží,“ parafrázoval Milan

s hořkou ironií otcova nedávná slova. „Určitě by měl strach, že se před nimi nebudu chovat

slušně.“

„Hele, můj názor znáš,“ pokračoval Ivan. „Má právo žít podle sebe. On ti taky nemluví

do toho, s kým kamarádíš a chodíš. Myslím, že bys měl přestat trucovat. Ať je to jak chce, je

to tvůj táta, proboha.“

Milan skousl rty. „Jo, přesně tak, Kocoure. Je to můj táta a moje rodina. A byl bych

moc rád, kdyby se o ně nikdo jinej nestaral.“

Ivan měl pravdu. I když jim půjčil péřový spací pytel, ve vedlejší místnosti se celý

večer topilo a pokojík měřil sotva dvakrát tři metry, nebylo právě ideální v něm spát, když

venkovní teplota klesla výrazně pod bod mrazu. Na druhou stranu však měla tato místnůstka

nespornou výhodu v tom, že z ní bylo možné přímo vstupovat do předsíně a odtud i do

koupelničky a na toaletu, takže se milencům dostávalo kýženého soukromí.

To také tu noc ocenili.

Díky svým štíhlým postavám se do spacího pytle vešli oba docela pohodlně a také

široká dřevěná postel, která jistě pamatovala Ivanovu babičku, jim poskytovala dostatek

prostoru. A když se jejich dvě polonahá těla k sobě tiskla v příjemném teplíčku spacího pytle,

bylo jen otázkou času, kdy se pod přívalem žhavých polibků a lačných doteků spojí v jedno.

Milan horečně vychutnával každý pohyb v teplém vlhku dívčina klína. Své rty měl

pevně přitisknuté k jejím, aby tak tlumil Moničiny vzrušené hlasové projevy, neboť od kluků

je oddělovala jen slabá dřevěná příčka.

Moniku vzal na dnešní víkend úmyslně a tak trochu sobecky. Věřil, že mu pomůže

patřičně se odreagovat, že se vyhne sžíravým nočním úvahám o probíhajícím svatebním

veselí, obrovské životní změně a bolestným vzpomínkám na matku.

Jediné, co na dnešním dni shledával pozitivního, byla skutečnost, že jím končí období

stěhování, přestavování a uklízení bytu, které mu v uplynulých třech týdnech šlo tolik na

nervy. Stejně jako to, když pozoroval, jak se otec může přetrhnout, aby ve všem vyhověl své

nové paní a její dceři. On, jeho vlastní syn se definitivně ocitl na vedlejší koleji.

Jen ať si tatíček poskakuje, jak se jemu a těm dvěma babám zlíbí, on z toho mít těžkou

hlavu nebude! Vždyť přece chtěl, aby ho nechal na pokoji.

Vážně to takhle chtěl?

36

8

Ta vůně ho udeřila přes nos, sotva otevřel dveře bytu.

Zul se a potichu zamířil ke dveřím kuchyně, odkud nezaměnitelná vůně pečeného

cukroví přicházela. Když spatřil Julii, jak právě s ohnutými zády vkládá do rozehřáté trouby

plech plný světlých půlměsíčků, zcela mu to vyrazilo dech.

Malá zářivka nad pracovní deskou ji zalévala světle žlutým světlem a z jeho pohledu

tvořila kolem její postavy mlžný opar. Hnědé vlasy si stočila do neposlušného drdolu a přes

domácí kalhoty a tričko s dlouhým rukávem si navlékla bílou plátěnou zástěru. Jak velice v té

chvíli odpovídala obrazu jeho matky, který se mu tak často vynořoval v představách!

Trochu sebou trhla, když se náhle zjevil mezi dveřmi. V zápalu práce a zvuku koled,

pouštěných na přehrávači, úplně přeslechla, že někdo vešel do bytu.

„Ahoj, Milane,“ vypravila ze sebe nakonec. „Kde se tu bereš tak brzy?“

„Ahoj, Milane,“ ozvalo se od stolu, kde Alena zručně obalovala v misce s cukrem

předchozí várku rohlíčků. „To bude Zbyněk koukat, že jsi dnes doma dřív jak on!“

Ani se na ni neotočil. Koutkem úst zamručel pozdrav a dál fascinovaně sledoval ženu

před sebou.

Julii nepřekvapilo jeho strohé pozdravení, zato ji zcela zmátl pohled, s jakým ji

pozoroval. Pak přece jen nejistý úsměv odhalil její bělostné zuby.

„Divíš se, co tu vyvádíme?“ zeptala se, aby zakryla své rozpaky. „Původně jsem si

myslela, že přitom stěhování a obíhání úřadů mi na pečení ani nezbude čas, ale pak jsme si

s Alenkou řekly, že uděláme alespoň lepené koláčky a vanilkové rohlíčky. Bez cukroví by to

zkrátka nebyly Vánoce.“

Konečně se vzpamatoval. Dál na ni hleděl, ale z jeho očí už zmizel ten uchvácený

výraz. „Jo, na takovou vůni tenhle byt už málem zapomněl,“ řekl. „I když táta ovládá kuchyni

docela obstojně, do pečení se nikdy nepustil.“

„Kdepak by se chlap patlal s cukrovím,“ ozvala se od stolu Alena. „Děda vždycky při

pečení zmizel do hospody. Viď, mami?“

Julie se otočila, aby dceři kývla na souhlas, takže nemohla zahlédnout ostrý pohled,

kterým Milan po dívce střelil.

To nemůže být zticha?! Úplně mu tím svým skřehotavým hlasem kazí jedinečnou

atmosféru, kterou mu vůně cukroví a melodie vánočních koled nastolily. Kdo je na ty její

rozumy zvědavý?!

37

Julie krátce zkontrolovala pečící se cukroví, pak se chopila talíře, který ležel

na pracovní desce, a nastavila ho k Milanovi. „Jestli chceš, můžeš ochutnat. Pár se nám jich

rozlámalo.“

„To neodmítnu,“ řekl.

Popošel blíž a zalovil v hromádce voňavých kousků pečiva. Když s požitkářskou

grimasou rozkousával první sousto, pochvalně se na Julii podíval. „Hm, tak tohle mi chybělo.

Jako od maminky,“ dodal a rychle uhnul hlavou.

Julie nerozhodně stála proti němu. Dobře slyšela, jak se mu při posledním slově zlomil

hlas. Možná to hodnocení původně myslel jako frázi a když mu došlo, jakou sám na sebe ušil

past, bylo pozdě. Trvalo však sotva několik vteřin, než na ni znovu upřel své světle šedé oči.

Působily už mnohem vyrovnaněji, ale stále v nich četla bolest a tichou prosbu.

Věděla, že by měla něco podniknout, cítila nutkání pohladit ho konejšivě po vlasech

nebo ho přitisknout k sobě, jenže si nebyla jistá, zda to může udělat. Kdyby mu bylo třináct,

neměla by co řešit, ale copak se může objímat s osmnáctiletým mladíkem, který je o hlavu

vyšší jak ona? A ještě k tomu před vlastní dcerou?

„Máma je na pečení mistr,“ prolomila ticho Alena. „Ale tohle nic není, obvykle dělaly

s babičkou sedm druhů. Škoda, že není víc času.“

Milan sotva slyšitelně vzdychl a znovu zvedl ruku pro kousek pečiva.

„Radši půjdu,“ řekl, než vložil ulomený rohlíček do úst. „Potřebuju se učit a tady bych

beztak jenom zacláněl.“ Na odchodu ještě věnoval jeden nemilosrdný pohled Aleně. Copak se

musí pořád vnucovat?

Měl vztek na dívku, ale měl ho i na sebe. Sakra, to jsem vážně takový sentimentální

trouba, že si mě koupí vanilkovými rohlíčky?

Ať se však proklínal, jak chtěl, nic nemohlo zastřít tu bolestnou touhu po Juliině

doteku, kterou před chvílí cítil. Strašně moc potřeboval, aby mu přejela po tváři hřbetem ruky,

vonící po vanilce, aby ho objala kolem ramen. Tušil, že o tom uvažovala. Poznal to z jejích

očí i z rukou, v nichž držela talíř. Všiml si cukání jejích prstů, jako by každým okamžikem

chtěly vylétnout k jeho hlavě. Ale neudělaly to.

A přitom si byl jist, že by se byla odhodlala, kdyby v té chvíli byli v kuchyni sami.

Kdyby je Alena nepozorovala tím svým přihlouplým výrazem!

Vánoc se bál. Ty loňské obrečel. Tajně, aby ho neviděl otec. Ale ten na tom nebyl

o mnoho lépe. Prázdné místo u štědrovečerního stolu pro ně bylo tak skličující, že provedli

jednu z mála věcí, na které se byli schopni za dobu svého společného hospodaření dohodnout.

38

Přestěhovali se s jídlem do obývacího pokoje k zapnuté televizi a tam stolovali i po oba

následující svátky.

Jak to asi bude vypadat letos?

39

9

„Jé, tady je ještě něco,“ vyhrkla Alena a sehnula se až k zemi, aby dosáhla na balíčky

schované docela vzadu za kmenem vánočního stromku.

Julie si vyměnila pohled s manželem, ale ten jen pokrčil rameny, a tak svorně otočili

hlavy ke křeslu, z něhož se právě zvedal Milan.

Když si uvědomil, že ho sledují tři páry udivených očí, rozpačitě si zajel prsty do

vlasů. „Nic zvláštního nečekejte, jsou to jen takové maličkosti,“ odpověděl jejich tázavým

pohledům, zatímco se krůček po krůčku přesouval směrem do předsíně. Ve chvíli, kdy ostatní

rozbalovali balíčky se jmenovkami psanými jeho písmem, zapínal už ve svém pokoji

přehrávač.

Letošní vánoční nákupy se mu nenadálou svatbou poněkud zkomplikovaly. Kompaktní

disky pro otce a hodinky pro Moniku měl koupené už od října za peníze z prázdninové

brigády. S neplánovanými výdaji pro konec roku však nepočítal. Protože kapesné od otce mu

tak tak vystačilo na běžnou měsíční režii, nezbývalo než využít peněz, jež mu zůstaly

ze sumy, kterou mu u příležitosti jeho osmnáctých narozenin věnoval Zbyněk na zaplacení

autoškoly.

Dalším problémem bylo, že vůbec netušil, co by měl novým členkám své rodiny

koupit. Původně nechtěl shánět nic. Když však na toto téma hovořil s Ivanem a Monikou,

jejich závěr byl jednoznačný – něco by rozhodně koupit měl.

Na nápad, čím obdaruje Julii, přišel ve chvíli, kdy ji pozoroval při pečení cukroví. Tak

moc mu připomínala matku, že ho to inspirovalo. Jedno si přesto neodpustil – napsat

na jmenovku k dárku Julča.

Husí kůže mu však naskakovala při pomyšlení, že bude trávit hodiny v přeplněných

obchodech kvůli dárku pro Alenu.

Monika nad tím jen kroutila hlavou. „Já nevím, že vy chlapi s tím tolik naděláte…“

A tak před ní položil tři stokoruny a řekl: „Tak mi předveď, jak umějí nakupovat

ženský.“

Se sebevědomým úsměvem zvedla peníze ze stolu a vytratila se z klubu. Když se

za necelou půlhodinu vrátila, postavila před něho vánočně ozdobený balíček v průhledném

celofánu.

„Mám u tebe ještě patnáct korun,“ oznámila mu, když usedala zpět na své místo vedle

něho.

40

Přelétl očima soubor několika umělohmotných lahviček a dóziček s kosmetickými

přípravky a ignorujíce pobavené úsměvy kluků z party, podal dívce padesátikorunovou

bankovku. „To máš od cesty.“

Musel uznat, že díky Monice se vyhnul trapné situaci, kterou by bezpochyby zažil,

kdyby ji neposlechl. Uvědomil si to ve chvíli, kdy rozbalil papír, který skrýval bundu

z tmavohnědé kůže, lemovanou béžovým umělým kožíškem. Po nějaké takové už dlouho

toužil, ale za dané situace v jejich rodině tak drahý dárek rozhodně neočekával.

Tiché zaklepání na skleněnou výplň dveří, ho vytrhlo z přemýšlení.

„Můžu dál, Milane?“ uslyšel nesmělý hlas.

„Samozřejmě,“ odpověděl a chvatně sundával nohy ze stolu.

Vlastně čekal, že za ním někdo přijde, ale sázel spíš na otce než na ni.

Téměř neslyšně vstoupila do pokoje a mžourala na něho proti světlu stolní lampy.

Když usedala na jeho válendu, všiml si, že v ruce drží krabičku, kterou jí věnoval.

„Ty dnes nikam nejdeš?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Není s kým,“ povzdechl si hořce. „Všichni sedí v teple domova

a rozdávají si dárky.“

„Takže tobě nezbývalo, než udělat totéž…“

„Taky se to tak dá říct,“ ušklíbl se a dlouze se na ni podíval. Tušil, že se tou

konverzací snaží vhodně navodit skutečný důvod, proč za ním přišla. Nesnášel zbytečné

okolky. „Vylosovali tě?“ zeptal se sarkasticky.

I ve stroze osvětlené místnosti zaregistroval smutnou výtku v jejích očích a zalitoval

tónu, který použil. Ona si to nezaslouží.

Krátce přikývla a řekla: „Ano, přišla jsem ti poděkovat, jestli jsi měl na mysli tohle.

Ale rozhodla jsem se sama.“

Postřehl lehce káravý podtón v jejím hlase, což způsobilo, že se za svou předchozí

neomalenost cítil ještě trapněji. „Vždyť není za co ve srovnání s tímhle,“ nadzvedl rukáv

bundy, která ležela přes jeho klín.

„Milane, přece od tebe nikdo nečekal žádné velké dary. Ty, které jsi nám dal, nás mile

nás překvapily. A ta bunda… Měl bys vědět, že jsme ti jí nedali proto, že bychom si tě s ní

chtěli koupit. Chtěli jsme ti jenom udělat radost.“

Věřil jí. „Povedlo se, díky.“

Mile se usmála a pokývala hlavou. „Tobě taky.“ Pak pozvedla krabičku ve své ruce

a dodala: „Ostatně si vůbec nemyslím, že jsou to maličkosti. Tohle muselo stát hodně peněz.“

41

„Jen jestli se ti to líbí…“

Ta naléhavost v jeho hlase ji trochu vyvedla z míry. Zdálo se, že mu tuze záleží na

tom, co poví.

„Ano,“ řekla rozhodně. „Má moc příjemnou vůni, dobře jsi to odhadl.“

„To jsem rád.“

Znělo to velice upřímně, i když postřehla, že v té chvíli už nehledí na ni. Kloubem

ohnutého palce si zamyšleně klepal do rtů a jeho oči směřovaly kamsi na psací stůl. Sledovala

jeho pohled a zjistila, že se dívá na snímek své matky, který stál v rámečku vedle kalendáře.

Věděla, že se tahle fotografie původně nacházela v obývacím pokoji, ale během úprav

v minulých týdnech si ji Milan přenesl sem. Byla tomu ráda. Přece jen by se necítila dobře,

kdyby ji v intimních chvílích s manželem pozorovaly oči té ženy na obrázku.

Jako by Milan vytušil, proč vypíná svůj štíhlý krk, řekl tiše: „Vybíral jsem to, co by

potěšilo ji,“ kývl hlavou směrem k fotografii. „Tuhle značku voňavek mívala ráda. Přišlo mi,

že se jí hodně podobáš…“

Ta slova ji dojala.

Pomalu vstala a po krátkém zaváhání nejprve položila svoji dlaň na jeho předloktí

a následně ho zezadu objala. Na několik vteřin se k němu přitiskla, sklonila se k jeho uchu

a šeptla: „Děkuju ti.“

Milan se ani nepohnul. Jen oční víčka pevně stiskl k sobě a nechal je tak ještě dlouho

po té, co se Julie potichu vytratila z pokoje.

42

10

„On je někdo doma?“ odtušila Táňa, když viděla, jak snadno kamarádka otevřela dveře

bytu.

„Asi Milan,“ pokrčila Alena rameny. „Taky má prázdniny. Jenže u něj člověk nikdy

neví, kdy tady bude.“ Pak pokynula směrem do předsíně. „Pojď přece dál, alespoň ho konečně

poznáš.“

„Myslíš, že mu to nebude vadit?“

„Že si tě vedu na návštěvu? Proč? Jsem tady přece stejně doma jako on.“

Vešly dovnitř a Alena už už chtěla křiknout do bytu pozdrav, když jí Táňa strčila

loktem do boku a kývla bradou k věšáku, na kterém vedle pánské kožené bundy visel dámský

tříčtvrteční flaušový kabát.

„Ten je mámy?“ zeptala se tiše.

„Ne,“ odpověděla Alena zaraženě a nasměrovala zrak k zavřeným dveřím Milanova

pokoje.

„Možná jdeme vážně nevhod,“ špitla Táňa.

Alena jen zavrtěla hlavou a otevřela dveře svého pokoje.

„Jen pojď,“ vyzvala kamarádku.

Zatímco Táňa obdivovala její nově zařízený pokoj, ve vedlejší místnosti se Milan

rozmrzele posadil na posteli.

„Co tady ta káča dělá?“ zeptal se polohlasně.

„Je tu přece doma,“ odpověděla mu Monika věcně. Čekala, že ji spraží pohledem, ale

musel její poznámku přeslechnout, protože na ni vůbec nezareagoval.

„Včera se domlouvala s Julčou, že nebude doma dřív jak ve tři,“ hartusil a měl co

dělat, aby nezvýšil hlas víc, než bylo potřeba.

Monika se vzepřela na lokti a natáhla se, aby dosáhla rty na jeho záda. „Tak ji nech být

a pojď ještě ke mně.“

Když ucítil její vlhké a teplé rty na své kůži, prohnul se v zádech, aby se dostal z jejich

dosahu. Otočil a důrazně namítl: „Teď to přece nejde.“

„Proč?“

Znovu si lehla a protáhla se. Přikrývka se jí přitom svezla z hrudi a odhalila vyzývavá

ňadra.

43

Milan odvrátil pohled. „Jednoduše to s tebou nemůžu dělat, když jsou vedle v pokoji

ty dvě buchty. Zrovna s tebou ne.“

Její úsměv a šibalská jiskra v očích mu naznačily, že pochopila, že naráží na její silně

emotivní prožívání jejich intimního kontaktu.

Natáhla ruku a přejela mu dlaní po nahém stehně. „Já se budu ovládat,“ slibovala.

„Na chatě u Ivana ti taky nevadilo, že jsou vedle nás kluci…“

Odstrčil její paži, vstal a popošel k oknu. „To bylo něco jiného, kluci už spali.“

Trávníčky pod oknem zakrývala silná vrstva sněhu, která poněkud zjemňovala strohou

šeď panelových domů a tlumila pouliční ruch. Tenhle obrázek však nemohl ovlivnit Milanovu

mizernou náladu.

Do háje! Tolik se na tohle odpoledne těšil, tak pečlivě ho naplánoval, a ta hloupá

holka mu ho překazí!

Postel za jeho zády se rozvrzala, a tak se zvědavě otočil přes rameno.

Monika už na sebe navlékla své krajkové spodní prádlo a právě sahala po halence,

která visela přes opěradlo židle.

Poklesl v ramenou a rozhodil paže před tělem. „Co to děláš?“

„Oblékám se,“ odvětila samozřejmě. Vklouzla do rukávů blůzky a vstala, aby se jí lépe

zapínaly knoflíky.

„Jdeš pryč?“

„No, pochopila jsem, že zábava s tebou skončila, tak se podívám vedle. Musím přece

dnešek nějak využít, když už jsem si vzala v práci volno. A stejně jsem se chtěla s tvojí novou

sestrou seznámit.“

Nevěřícně zamrkal. „Děláš si srandu?“

„Ani v nejmenším,“ ubezpečila ho. Vzápětí vyprskla smíchy, ale hned se zase ovládla.

„Promiň, ale kdybys viděl ten svůj nechápavý výraz…“

Rozčilovalo ho, že se mu vysmívá. Vždycky dokázala krutě zaútočit na jeho slabiny,

a jeho štvalo, že zpravidla nikdy nedokáže rozpoznat, kdy si z něho tropí legraci, a co myslí

vážně.

„Ty tam chceš fakticky jít?“ kývl palcem pravé ruky ke stěně, která je oddělovala

od Alenina pokoje.

„Jo,“ odpověděla. „A chci, abys mě představil. Jenomže to by ses měl asi oblíknout.

I když připouštím, že by se holkám mohlo líbit, kdyby tě spatřily takhle,“ dodala a

44

se šibalským úsměvem sjela pohledem po jeho postavě, která ze všeho nejvíc připomínala

živou předlohu pro nějakou antickou sochu.

Ulevilo se mu, že Monika přistoupila na jeho návrh, že nebude setkání nijak

protahovat a že si pak zajdou do klubu na oběd.

Sotva otevřel dveře pokoje, spatřil obě dívky mezi dveřmi kuchyně. To přivítal. Tuze

nerad by se vnucoval do Alenina pokoje. Takhle to vypadalo, že právě vyprovázel svoji

návštěvu, a náhodou se setkal s Alenou, která v té chvíli ukazovala kamarádce byt.

Seznámení skutečně proběhlo velice rychle. On i Alena představili navzájem sebe i své

přítelkyně a pak Monika položila Aleně několik otázek, které se týkaly školy, dalších plánů

se studiem. Naštěstí se vyhnula přímým dotazům na její vztah s Milanem.

Alena odpovídala poněkud rezervovaně a co nejstručněji, což Milanovi vyhovovalo.

Doufal, že to Moniku odradí od dalších pokusů navázat s ní rozvláčnější rozhovor.

Konečně se Monika dostatečně nabažila výslechu a rozloučila se.

Sotva vyšli z bytu, zkoumavě pohlédla Milanovi do tváře a vážným hlasem se zeptala:

„A kdy mi vlastně představíš tu rozmazlenou, nemožnou holku, o které jsi mi vyprávěl?“

„Nech toho, Moniko,“ zabručel. „Dobře víš, že jsem mluvil o Aleně.“

„To vím, a právě proto tomu nerozumím. Mně se totiž zdála moc prima.“

„Myslím, že se k němu nehodí,“ vyslovila Alena svůj názor na Moniku, když

pokládala na stůl talíř s vánočním cukrovím. Usedla ke svému hrnku, z něhož voněl ovocný

čaj, a tázavě se podívala na kamarádku, která míchala svůj horký nápoj naproti ní.

„Mně nepřipadala špatná…“

„Je pro něho stará,“ zkonstatovala Alena nekompromisně.

„No, možná vypadá trochu starší…“

„Vypadá? Určitě už jí bylo dvacet!“

Taťána rázně pokrčila rameny. „No a co? I kdyby jí bylo padesát, tak tobě to přece

může bejt jedno!“

„Ne, nemůže. Vadí mi, že se s ní zahazuje. Ono nejde jen o ten věk. Je prostě

taková…moc živá. Moc zvědavá, upovídaná… Milan je zkrátka úplně jinej.“

„Třeba se mu líbí právě proto. Protiklady se přitahují,“ namítla Táňa, a protože jí to

přítelkyně umožnila svým mlčením, pokračovala: „Vždyť si ji ještě nebere. A i kdyby,“

zabodla do Alenina obličeje přísný pohled a pomalu, důrazně dokončila otázku, „co je tobě

do toho?“

45

„Není mi prostě jedno, s kým se můj brácha tahá!“

„Co to meleš, prosím tě? On přece pro tebe není brácha! Není pro tebe nic! Pokud vím,

tak on si o tebe taky žádný starosti nedělá, tak co se s tím babráš!“

Kamarádčina slova pravdivě vystihovala skutečnost. Možná právě proto se Aleny tak

dotkla. Dlouho mlčela a snažila se svlažit stažené hrdlo teplým čajem, ale přesto bylo znát její

pohnutí, když promluvila.

„To bys asi nepochopila.“

„Co?“

Táňu překvapilo, když se v Aleniných očích blýskly slzy. Přece jí neřekla nic

špatného…

„Proč mi na něm tak záleží.“ Znovu chvilku váhala, ale sama cítila nutnost svěřit se

někomu se svými city. I když tušila, jakou reakci to u Táni vyvolá. „Mám ho ráda,“ špitla.

„Cože?“

„Já ho miluju, Táňo!“

Taťána se tvrdě opřela zády o opěradlo židle. „Hraješ tu hru tak dlouho, že tomu sama

začínáš věřit.“

„Tak to není. Já ho miluju i bez toho. Už předtím… Doopravdy.“

Táňa rozčileně zamrkala očima. „Ty ses zbláznila! Podle toho, cos mi o něm

vyprávěla, se k tobě chová jako sprosťák a arogantní idiot. To bylo ostatně vidět i dneska.

Dobře jsem si všimla, že tě sotva pozdravil, a jak ti odsekával. A ty mi teď jen tak řekneš, že

ho miluješ?!“

Alena sklopila hlavu a zakryla si oči dlaní.

„No tak, Ájo, neblázni…“

Alena si však položila předloktí na stůl a přitiskla na ně obličej. Jen třesoucí se ramena

podávala výmluvné svědectví o tom, že podlehla svým emocím.

Táňa vzdychla a zvedla se ze židle, aby objala plačící přítelkyni. Sotva se však dotkla

jejích zad, Alena se rychle otočila, pověsila se jí rukama kolem krku a namísto svého rukávu

začala slzami smáčet svetřík na jejím rameni.

„Já vím, že si myslíš, že jsem pitomá,“ vzlykala. „Jenomže já si nemůžu pomoct.“

Táňa jí konejšivě přejížděla po zádech. „Panebože, holka, vzchop se. Vždyť on za ty

slzy nestojí.“

46

Alena zvedla hlavu a pohlédla na ni svýma uslzenýma očima. „On není takový, jak se

dělá. Vážně. Podle mě se jenom ještě pořád nevyrovnal se smrtí své mámy.“

„Vždyť už je to tak dlouho…“

„Já vím, ale co my můžeme vědět! Nedokážeme to posoudit. Četla jsem o tom. Hraje

si na hrdinu, protože si myslí, že se s tím zármutkem vyrovná sám, a svým hrubým chováním

od sebe odhání lidi, kteří by mu chtěli pomoci. A tím, že tu bolest v sobě dusí, je to ještě

horší, a už to sám nedokáže.“ Jak mluvila, její hlas i oči se zklidňovaly.

„Páni, ty jsi hotovej psycholog,“ vyhrkla Táňa uznale, spokojená s tím, že kamarádka

své rozrušení už ovládla.

„Samozřejmě mi vadí, jak se mnou někdy jedná, ale… Víš, někdy, když se mu při

takových výměnách názorů podívám do očí, mám pocit, že mě vlastně vůbec nechce urazit, že

chce říct úplně něco jiného, než z něj nakonec vypadne. Možná ti připadám naivní, ale já si

vážně myslím, že se to zlepší. Třeba k mojí mámě se v poslední době chová daleko líp než

dřív.“

Zatímco poslouchala Alenin monolog, Tánin pohled velice zjihl. „Ty jsi vážně

zamilovanej blázínek, viď,“ vydechla tiše. „Moc bych ti přála, abys měla pravdu, i když si

vlastně nejsem jistá, jestli by to bylo pro tvé dobro,“ dodala se smutným úsměvem, než

opustila kamarádčinu náruč.

47

11

Kupodivu Ivana stihl.

Ráno se obyčejně setkávali u autobusu, protože měli část cesty do školy společnou, ale

v posledních týdnech míval Milan často zpoždění, takže mu kamarád několikrát ujel.

A důvod byl vždy tentýž.

„Ta káča mi zase zabrala koupelnu,“ vysvětloval Ivanovi přes hlavy lidí, kteří se mezi

nimi choulili do svých zimníků a bund.

Lednový mrazík nepříjemně dotíral na uši i nechráněné prsty a každý už se viděl

ve vyhřátém autobusu.

Očekávaný dopravní prostředek se právě vynořil z nedaleké zatáčky a chumel lidí se

pohnul s cílem zaujmout strategické postavení při útoku na jeho dveře. Nechtěl-li být ušlapán,

musel Ivan postupovat s davem a doufat, že se k němu Milan v autobuse dostane dřív, než

dorazí na konečnou stanici.

Když se k němu Milan přece jen prodral, navázal na svoji předchozí větu. „Aspoň

desetkrát jsem jí vysvětloval, že když to mám do školy přes půl Prahy, zatímco ona dvě

stanice autobusem, mám přednost v koupelně. Myslíš, že to pomohlo? Mám pocit, že mluvím

do dubu… Jenom stojí a zírá na mě, vůbec nevím, jestli mě poslouchá!“

„Tak si přivstaň,“ popíchl ho Ivan.

Milan se ušklíbl. „Takhle chytrej jsem taky. Vstal jsem dneska dřív o půl hodiny,

a stejně jsem byl druhej! Předběhla mě, když jsem seděl na záchodě.“

Ivan stiskl pevně rty, aby se nezačal smát nahlas. Kamarádovo rozhořčené vyprávění

ho velice pobavilo.

„Kdyby jí to aspoň netrvalo tak dlouho! Jenomže ona se každé ráno sprchuje a pak si

čtvrthodiny patlá bůhvíco na ten svůj ksicht! Stejně jí to nepomáhá.“

„Asi ti slábne zrak, Milánku,“ zkonstatoval Ivan vážně. „Mně vůbec nepřipadala

ošklivá, jak jsi mi od začátku tvrdil. Naopak. Přišla mi jako docela fajn holka.“

„A kolik času jsi s ní strávil?“ Věděl to dobře, protože stál u toho. Ivan a Alena se

setkali jednou, a to jen na chvíli, nezbytně dlouhou k tomu, aby je navzájem představil.

„Možná bys změnil názor, kdybys s ní musel být tak často jako já!“

„Kdybys nepovídal. Vždyť jsi pořád v klubu nebo trajdáš s Monikou.“

Ivan se v každém sporu zastával toho, kdo mu připadal slabší. Tento jeho zvyk lezl

občas Milanovi zatraceně na nervy.

48

„Myslím, že ty sám se vůbec nesnažíš, abys s ní dobře vycházel. Asi bys měl být

trochu vstřícnější…“

„Hele,“ zarazil ho Milan a strčil mu pod nos zdvižený ukazováček. Chvilku si ho měřil

rozzlobeným pohledem, ale pak jen rezignovaně mávl rukou. „Někdy mě štveš, Kocoure!“

Autobus zastavil u stanice metra a cestující se začaly tlačit ven.

Ivan vystoupil a počkal na Milana vedle předního kola autobusu. Věnoval mu

škodolibý úsměv a řekl: „Došla ti slova, protože víš, že mám pravdu, co?“

„Houby máš!“ obořil se na něho Milan. Občas ho rozčilovali lidé, kteří ho znali tak

dobře, že ho dokázali prokouknout snad v každé situaci. Dosud byli dva – Ivan a Monika.

V poslední době měl stále silnější pocit, že mu přímo doma uzrál další. „Je totálně nemožná!

Kdybys viděl, jak se chová! Pořád mi dělá nějaký naschvály. A ty její naivní myšlenky! Někdy

mám pocit, že jsem starší ne o tři, ale aspoň o deset let. Vůbec se s ní nedá normálně mluvit.“

„A tys to zkoušel?“ zajímal se Ivan a vykročil směrem k vestibulu stanice.

Milan ho dvěma rychlými kroky dohnal. „Co jestli jsem zkoušel?“

„Bavit se s ní normálně? Myslím, tak jako mluvíš s náma?“

Milan ho sjel nelítostným pohledem. „No, to záleží na tom, co myslíš pod slovem

,normálně‘. My dva se například zrovna teď dohadujeme, a to kvůli ní.“

„Tohle přece není žádná hádka, Milane,“ oponoval Ivan. „Jenom jsem řekl svůj

názor.“

„Kterej ovšem nemůže bejt objektivní.“

„To nepopírám.“ Ivan nastoupil na eskalátor a otočil se na Milana, jenž stál o stupínek

výše. „Já chápu, že to je těžký. Byl jsi zvyklej, že tě doma nikdo neomezuje, že si tam můžeš

dělat, co chceš. A najednou musíš s někým jiným bojovat o koupelnu a sledovat, kdy je volnej

záchod. Jenomže takhle to v rodinách běžně chodí. Tys na to jenom nebyl zvyklej… Přece

kvůli tomu nemůžeš ustavičně házet Aleně klacky pod nohy.“

Milan ho po celou dobu, co mluvil, zkoumavě pozoroval. „Poslechni, Kocoure, čím to,

že má v tobě takovýho advokáta? Snad ses do ní nezakoukal!“

Ivan krátkým skokem opustil pohyblivé schodiště a kousek od něho se zastavil.

„To jsem přesně čekal!“ pohodil hlavou, když ho Milan znovu došel. „Copak musím

být do té holky hned zamilovaný, abych se jí mohl zastat? Prostě si myslím, že to je hodná

a hezká holka a vůbec si nezaslouží, abys s ní jednal špatně.“

Tlak vzduchu signalizoval oběma kamarádům, že přijíždí souprava metra. Milan to

uvítal, protože se tím vyhnul nutnosti reagovat na Ivanova slova. Ten blonďatý kudrnáč mu

49

byl za ta léta, co se znali, blízký jako vlastní bratr, přesto byl ale rád, že se ho už na

následující stanici zbaví.

Kritika jeho vlastního jednání se Milanovi poslouchala težko, ať už přišla z úst

nejlepšího přítele, od otce nebo od kohokoli jiného. Ivanova řeč se mu zamlouvala o to méně,

že obhajovala Alenu, a ještě k tomu proti němu samotnému.

50

12

Chlad ho popoháněl kupředu a cesta domů se mu zdála zatraceně dlouhá.

V tuhle noční hodinu klesla venkovní teplota určitě k deseti stupňům pod nulou

a za takových podmínek ho jeho nová bunda, džínsy a sportovní boty nemohly dostatečně

ochránit. Kdyby měl tušení, že se v klubu zdrží téměř do zavírací hodiny, byl by se oblékl

příhodněji.

Původně se tam chtěl jen najíst a chvilku posedět s partou. Pak měl v plánu jít domů

a učit se. Pololetní vysvědčení se sice už ovlivnit nedalo, nicméně pozvolna gradovaly

přípravy na maturitní zkoušky a učitelé se rozhodli, že své svěřence donutí k svědomitějšímu

studiu jedině častějším prověřováním znalostí. Pozítří ho čeká písemná práce z matematiky.

K přípravě na ni mu ale bude muset stačit zítřek, protože Roman Konečný dnešní večer slavil

v klubu své osmnáctiny, na což Milan docela zapomněl.

Když po čtvrt na jedenáct už počtvrté, ale definitivně, oznámil, že s Monikou

odcházejí, sklidil za to zamračený pohled oslavence, jenž si plnou měrou užíval své

plnoletosti.

„Vždyť nás stejně za chvilku vyhodí všechny,“ argumentoval Roman rozvláčně.

Ve všední den klub zavíral v jedenáct hodin.

Milan se už zlomit nenechal, přesto trvalo ještě několik minut, než s Monikou v objetí

konečně vyšli na ulici. Protože těch několik minut strávili uvnitř již oblečení do bund, venku

se oba rozklepali zimou. Přitiskli se těsně k sobě a kráčeli ve světle lamp po udusaném sněhu

liduprázdnou ulicí, navzájem si předávajíce tělesné teplo. Žádnému z nich nebylo do hovoru,

a tak šli mlčky a svižně, aby co nejdříve překonali ty dvě ulice, které je dělily od domu, kde

Monika bydlela.

„Babička už spí,“ zkonstatovala Monika při pohledu na ztemnělá okna bytu ve třetím

patře. Tím mu chtěla naznačit, že ho nepozve na pozdní návštěvu.

Ani by její pozvání nepřijal. Za daných okolností by to byla jen ztráta času, pokud by

měl sedět v Moničině blízkosti, a nemohl se jí ani dotknout.

Doprovodil ji až do vchodu a než se rozloučili, ještě ji objal v pase a přitlačil jí záda

k proskleným vchodovým dveřím. Alespoň vášnivý polibek si dovolil dopřát.

Ochotně přijala jeho rty i jazyk, ale když rozepnul zip její bundy a vjel jí dlaněmi

svetr, odtáhla se od jeho obličeje.

„Ale no tak, máš ruce jako led.“

„Právě proto si je chci ohřát,“ oponoval jí. Pevně se k ní tiskl, aby se nemohla tak

lehce zpod jeho těla vyprostit.

51

„Kdy zase pojede babička pryč?“ zeptal se a tentokrát to nebyl chlad, co jeho hlas

rozechvělo. Kdyby to jen trochu šlo, byl by si ji vzal přímo tady.

Poznala to na něm. Snad vyčetla jeho žádostivost z jeho pohledu a hlasu, možná

z reakce jeho těla. V každém případě to věděla a jeho to štvalo, protože tušil, co bude

následovat.

Tiše se zasmála a odstrčila ho od sebe. Ne zle nebo uraženě, nicméně důrazně.

Sklonila hlavu na stranu a podívala se na něho tím svým pohledem, při kterém si

připadal jako nahý. „Ale Milánku, kdo by to řekl, že v takové zimě…“ Demonstrativně sjela

zrakem k jeho vzdouvajícímu se klínu, pak mu znovu pohlédla do očí a škodolibě se usmála.

„V tomhle počasí nedostaneme babičku ani do kina.“

Zabořil si ruce do kapes a sklopil hlavu. Sledoval špičku své boty, která kreslila na

hnědých kachličkách neviditelné obloučky, a v duchu se uklidňoval počítáním. Ne proto, co

řekla, ale jak. Už si z něho zase tropí žerty!

Dokonale využívala takových situací, aby mu předvedla, jakou má nad ním převahu.

Bylo mu docela jasné, že jí chybí sex právě tak jako jemu. Natolik dobře ji znal. Nikdy by mu

to však nepřiznala.

V takových chvílích ji nesnášel. Míval chuť otočit se a už nikdy se s ní nesetkat.

Dosud to neudělal a věděl, že se k tomu neodhodlá ani teď. Ublížil by tím jen sám sobě. Jí by

se možná chvilku stýskalo, ale pak by si jednoduše vyhlédla jiných objekt. On by přišel

o mnohem víc.

Když si znovu připomněl, jak moc je na ní závislý, jeho rozčilení ještě vzrostlo. „Radši

půjdu,“ oznámil.

Přistoupila blíž, vsunula své ruce do prostoru mezi jeho pažemi a tělem a objala ho

kolem trupu. „Urazila jsem tě?“ zajímala se a snažila se zespoda pohlédnout do jeho obličeje.

„Ne,“ odpověděl a stejně usilovně před jejím zkoumavým zrakem uhýbal.

„Ale no tak… Ty přece neumíš lhát!“

Konečně to vzdal a podíval se na ni. „Ne, neurazila jsi mě, ale naštvala, když to chceš

slyšet!“

Vítězoslavný úsměv jejích očí mu odpověděl, že právě tohle opravdu slyšet chtěla.

Víc už nesnesl. Cukl sebou, aby se vyprostil z jejího objetí. Její paže se bleskurychle

vyšvihly vzhůru, popadly ho kolem krku a vzápětí své rty přisála k jeho ústům. Její tělo se

přitom vyzývavě prohnulo, ale sotva se Milanovy dlaně začaly znovu laskat s jejím poprsím,

přestala ho líbat stejně rychle, jako s tím začala.

52

„Dobrou noc,“ zasmála se a než se stačil vzpamatovat, už za sebou zamykala dveře

domu.

„Seš pěkná potvora,“ zvolal nahlas, aby ho slyšela.

„Potvory mi byly vždycky sympatický!“ odpověděla mu přes sklo.

Poslala mu polibek a pak spěchala k výtahu.

Otočil se a sestoupil na chodník. Zima, kterou si znovu uvědomil, rychle vyléčila jeho

neukojený chtíč i potlačovaný vztek.

Monika bydlela na opačném konci sídliště. Cestu domů mu mohl zkrátit autobus, ale

jeden odjel, než stačil dojít na zastávku, a protože na další spoj by musel čekat dvacet minut,

raději zvolil rychlou chůzi. Alespoň se trochu zahřeje.

Zvedl si huňatý límec, aby si chránil čerstvě vyholený krk, a ruce zabořil hluboko

do kapes bundy. Ale teplo mu rozhodně nebylo.

Doufal, že jeho trénované tělo dnešní večer ve zdraví překoná. Nedokázal si představit,

že by měl stonat a trávit celý den doma. Ještě kdyby si Monika mohla vzít dovolenou

a zpestřit mu dopoledne, dalo by se o nějaké té nemoci uvažovat. Věděl však, že v době

novoročních výprodejů Monika dovolenou nedostane, takže nebylo, o čem mluvit.

Konečně stanul proti domu, kde bydlel. Podobně jako Monika, zvedl i on hlavu

k balkónu jejich bytu, kde také našel jen ztemnělá okna kuchyně a obývacího pokoje. Jeho

a Alenin pokoj byly situovány na opačnou stranu.

Vchod do domu byl odemčený. Když za sebou otáčel klíčem v zámku, neodpustil si

pohled na ceduli, která visela na nástěnce vedle schránek. „Žádáme nájemníky, aby

po 22. hodině zamykali dům.“ S úšklebkem mrkl na displej svého mobilního telefonu.

Zbývalo deset minut do půl dvanácté.

Výtah hlasitě cvakl, když zastavil na patře. Milan se už viděl v koupelně pod sprchou.

Když zasouval klíč do zámku, téměř cítil, jak mu teplá voda zahřívá prokřehlé údy.

„To snad ne!“

Znovu zkusil odemknout. Klíč sice vklouzl do zámku, ale otočit s ním nešlo.

Jen s vypětím všech sil ovládl nutkání kopnout do těch zatracených dveří, které ho

dělily od vysněné koupelny. Copak ani koupel mu dnes není dopřána bez komplikací?

Zhluboka se nadechl a stiskl tlačítko zvonku. S uchem přitisknutým na dveřích

naslouchal tichu uvnitř bytu. Teprve po druhém zazvonění zaslechl pohyb.

„Ahoj, Milane,“ pozdravila ho Alena, když se s nevinným úsměvem na rtech objevila

mezi zárubněmi.

53

Aniž na pozdrav odpověděl, odstrčil ji stranou a vpadl do předsíně. „Samozřejmě!“

Vztekle se otočil zpět na dívku. Dobře věděl, že ten svazek s malým zeleným

přívěskem ve tvaru dinosaura, který visel z druhé strany zámku, patří jí.

Jako by se nic nestalo, Alena potichu zavřela dveře a přiložila si ukazováček ke rtům.

„Naši už spí,“ špitla.

Neposlouchal ji. „Jsi opravdu tak pitomá, nebo to děláš schválně?!“ obořil se na ni.

„To je tenhle týden už potřetí!“

„Milane!“

Krucifix!

Napřímil se a pomalu se otočil do směru, odkud přicházel ten řízný hlas.

„Rád bych se jednou v klidu vyspal, když dovolíš,“ pokračoval Zbyněk rozzlobeně.

„A já bych se zase rád někdy dostal bez problémů domů,“ převzal Milan otcův styl.

„A co ti v tom brání?“

„Alena nechává klíče v zámku.“ Ukázal na dveře, ale když se do toho směru otočil,

paže mu ztuhla v napřažené poloze.

Důkaz jeho tvrzení mezitím zmizel a dívka sama právě s přáním dobré noci zavírala

za sebou dveře svého pokoje.

Nevěřícně potřásl hlavou. Během hodiny ho podruhé vypekla holka, a to vědomí ho

naprosto odzbrojilo. Odevzdaně rozhodil ruce a pohlédl na otce, jenž ho sledoval

s pochybovačným výrazem ve tváři.

„Dneska jsem zamykal já,“ oznámil Zbyněk synovi. „A klíče jsem dával na věšák, to

vím bezpečně.“

„Pak je tam musela vrátit…“

„Proč by dělala takovou blbost?“

„To bych taky rád věděl!“ vyhrkl Milan. Cítil, že jeho obrana je zcela zbytečná, ale

přesto to ještě zkusil. „Už se to stalo víckrát. Žádal jsem jí, aby to nedělala!“

„Dokážu si živě představit, jakým způsobem jsi ji o to žádal,“ pokýval hlavou Zbyněk.

„Choď domů včas, a žádné problémy s klíči mít nebudeš,“ dodal ještě, než se vrátil do pokoje

k Julii.

Milan osaměl. Vyčerpaně se opřel zády o stěnu a s povzdechem se pomalu svezl

do dřepu. Takže za všechno si nakonec může sám!

Ale co mohl čekat jiného?

54

Té holce jdou všichni na ruku! Roztahuje se v matčině ložnici, jako by jí ten pokoj

odjakživa patřil, pořád do něčeho mluví, všude překáží a komplikuje mu život. A on se ještě

musí dívat na to, jak postupně na svou stranu získává i lidi z jeho okolí.

Skutečnost, že otce ani nenapadlo řešit, jak to bylo s těmi klíči, ho vůbec nepřekvapila.

Toho si Alena koupila již dávno. Víc mu vadilo, že se jí neustále zastává Ivan, zejména od té

doby, co ji osobně poznal. A dnes, když na to téma v klubu nečekaně došlo, se přidala

i Monika. A ta se do toho už vůbec nemá co plést!

Sakra! Přikryl si dlaní obličej.

Tak dobře, možná se k Aleně nechoval vždy korektně. Připustil, že jí v řadě věcí

křivdil a že s ní často mluvil více než nevhodně. Měl v úmyslu to napravit. Tak jako vzal na

milost Julii, chtěl dát šanci i Aleně a zkusit s ní jednat jako s právoplatným členem rodiny.

Ale po tom, co mu dnes večer provedla? Bylo to, jako by ho zavedla do močálu a pak ho

v něm nechala se plácat. No, to by snad přece jen neudělala, ale rozhodně to nebylo vůči němu

fér. Proto tedy po něm nemůže chtít, aby se k ní choval jinak!

55

13

Bylo vskutku zábavné pozorovat Zbyňka, jak ochotně asistuje matce se skládáním

oblečení do velké cestovní brašny.

Alena věděla, jak bytostně nesnáší balení zavazadel, protože si ho za svůj život užil až

dost. Proto jí připadalo nesmírně roztomilé to klukovské nadšení v jeho tváři. Tolik se těšil

na ten týden, který se svojí manželkou stráví na Slovensku.

„A vážně nechceš jet s námi?“ zeptal se jí. „Opravdu tam je báječně.“

O tom penzionu nacházejícím se několik málo kilometrů od Liptovského Mikuláše se

vloni dozvěděl od kolegy z podniku, jehož vyprávění Zbyňka úplně nadchlo.

Pro slovenskou krajinu, zejména tu horskou, měl slabost již odmala, stejně tak mu

přirostli k srdci i lidé a měkká slovenština. Jeho rodina jezdila téměř každým rokem

na podnikové rekreace a čas od času se v nabídce objevily i slovenské hory. Strávil tam ale

také soustředění s házenkářským oddílem a lyžařský kurs na vysoké škole. Více se mu ale

líbily hory v létě, na zimní sporty ho nikdy příliš neužilo.

Julie k horskému prostředí příliš neinklinovala. Měla raději rovinu a vodní plochy.

A tak, když před rokem Zbyněk plánoval jejich první společnou dovolenou, Liptov byl

určitým kompromisem, kterého však žádný z nich nelitoval.

Kotlina, obklopená kolem dokola nejvyšším slovenským horstvem, je uchvátila.

Nadchla je čistá příroda, nepříliš poznamenaná civilizací, ze všech koutů na ně dýchal

svérázný folklór a dávná historie krajiny. Jako hotová očistná kúra působily výlety do dolin,

jimiž je oblast Liptova tak pověstná. Nad nimi se zdvíhaly majestátné hory, jejichž vrcholy se

dosud bělaly pod pokrývkou sněhu, zatímco úpatí se svěže zelenala mladou travou.

První dekáda dubna byla pro jejich rekreaci ideální ještě z jiného důvodu. Zimní

sezóna právě skončila, do letní zbývaly dlouhé týdny, a tak ubytovací zařízení v rekreačních

střediscích byla volnější a ceny poněkud klesly. Proto i letos zvolili ke své dovolené nejen

stejné místo, ale i dobu. Jen pokoj v penzionu byl rezervován na manžele Královy.

„Vždyť je to vaše opožděná svatební cesta,“ namítla Alena. „Přece vám na ní nebudu

zaclánět.“

Oba k ní zvedli vážné obličeje.

„Doufám, že to není jediný důvod, proč jsi s námi nechtěla jet,“ zeptala se Julie. „Nám

bys přece nevadila.“

„Ale to já vím, ale prostě chci zůstat tady. A navíc mám pocit, že na mě něco leze,“

přejela si rukou po krku a těžce polkla.

„Vážně sis jistá, že to tady zvládneš?“

56

„Nejsem přece malá holka, mami. Vždyť tam nebudete půl roku, ten týden se o sebe

postarám.“

Julie krátce pohlédla na Zbyňka, jenž vyhlížel mnohem ustaraněji než ona. „Víš, já

jsem tak úplně nemyslela…“

Věděla, kam matka míří. Vloni ještě bydlela u svých prarodičů, letos zůstane v tomhle

bytě, navíc s Milanem, jenž se za dané situace pravděpodobně bude zdržovat doma víc, než

u něho bývá obvyklé. A to byl právě hlavní důvod, proč s nimi nechtěla jet.

„Neboj, mami,“ nasadila rozhodný tón. „Hezky si to tam užijte, já to opravdu zvládnu.

A při nejhorším tu jsou ještě babička s dědou.“

„Možná bys ten týden měla být u nich,“ namítla Julie. „Byli by moc rádi.“

„Já vím, ale… Jsem přece doma tady.“

57

14

Zažíval opravdu slastný pocit, když si jen tak ležel na zádech na mořské hladině

a nechal se houpat vlnami. Oči měl přivřené a plně se oddával vodě, která šplíchala kolem

jeho uší a chvilkami se přelévala až přes jeho rty. Byla příjemně ohřátá jižním sluncem, jež se

stále silně opíralo do jeho víček, i když už viselo nízko nad obzorem. Široko daleko nebylo

ani živáčka a až na šplouchání vody vládlo kolem líbezné ticho.

Vtom ho cosi dvakrát udeřilo do temene hlavy.

Zaklonil hlavu a podíval se za sebe, aby zjistil, co se to děje. Z vody za jeho hlavou se

vynořila obrovská ryba. Nejprve se lekl, že se ho chystá sežrat žralok, ale byl to jen veliký

delfín, který špičkou tlamy drze ťukal do jeho hlavy.

Ohnal se po něm, ale byl příliš mohutný, než aby se nechal jen tak lehce odehnat.

Znovu po něm zběsile máchl rukou, zatímco se pohyby druhé paže a kopáním nohama

snažil udržet na hladině. Zvíře se vyhnulo úderu a znovu a znovu zasypávalo jeho temeno

i čelo dalšími rány.

Pak se konečně probudil.

Zmizel delfín i moře, jen jarní slunce pronikalo svými paprsky až do jeho postele.

Posadil se a přejel si dlaněmi po obličeji. „Bože, to byl ale blbej sen!“

Pak si však uvědomil, že to protivné ťukání slyší dál. Nikdo ovšem neklepal do jeho

hlavy, nýbrž na dveře jeho pokoje. A už také slyšel tichý hlas.

„Milane, asi bys měl vstávat…“

Mrkl na budík. Ukazoval několik minut po půl šesté. Ta nemožná husa!

„Zbláznila ses?“ zahalekal z postele. „Neříkal jsem snad včera, že jdu do školy

na devátou? Vstávám v půl osmý!“ Praštil sebou na polštář a chystal se znovu usnout.

Aleně chviličku trvalo, než znovu promluvila.

„Ale ono už bylo půl osmý. Skoro před čtvrt hodinou.“

Bleskurychle se posadil. Teprve nyní mu došlo, že je v místnosti nezvykle moc světla

a ticha.

Popadl budík a pozorně se na něj zadíval. Netikal a vteřinová ručička se ani

nepohnula. Úplně zapomněl vyměnit tu zatracenou baterii.

„Do prdele!“

Hodil budík na polštář a vyskočil z postele. Posbíral z opěradla židle své oblečení

a vyrazil z pokoje. Málem přitom smetl dívku, která stála za dveřmi v županu a noční košili.

58

„Nemohla jsi mě vzbudit dřív?!“

„Klepu na tebe už dobrých pět minut,“ hájila se.

„Tak jsi se mnou mohla zatřást!“

„Vzpomínám si, že jsi mi zakázal vstupovat do tvého pokoje.“

Zastavil se v půli pohybu a prudce se otočil na patě.

Couvla, jako by uhýbala ráně.

Zarazil se. Vážně se ho bojí, anebo ho jen provokuje? Cítil, že by ji měl preventivně

zkrotit nějakou hodně peprnou poznámkou, aby zmizel bezelstný výraz z jejích velkých

kukadel, nic ho však takhle narychlo nenapadlo. Věnoval jí alespoň opovržlivý úšklebek

a zavřel se v koupelně.

Během pěti minut byl umytý, oblečený a připravený k odchodu.

„Snídat nebudeš?“

Ohlédl se.

Alena stála ve dveřích kuchyně a čekala na odpověď.

Najíst by se snad stihl.

Odložil batoh s učením a prošel kolem dívky do kuchyně.

Na stole na něho čekal hrnek s čajem, krajíc chleba s máslem a plátkovým sýrem

a ve stojánku oloupané vajíčko.

Překvapeně na Alenu pohlédl, ale bylo pod jeho úroveň, aby jí poděkoval. Beze slova

usedl na židli a sáhl po chlebu.

Posadila se naproti němu, upíjela čaj a přitom pozorovala, jak s chutí zpracovává první

sousto.

Cítil na sobě její pohled a ke svému úžasu zjistil, že ho to znervózňuje. Snídaně podle

toho vypadala. Chléb mu rostl v ústech, kousek žloutku mu uvázl v krku a nakonec se ještě

kousl do rtu.

„Doprčic!“ Odhodil krajíc na talířek a palcem pravé ruky překontroloval, zda mu

neteče krev. Přitom střelil pohledem po Aleně.

Obličej si zčásti zakrývala hrnkem, ale přesto podle výrazu jejích očí a přidušeného

odfrknutí neomylně poznal, že v sobě zadržuje smích.

„Nemáš nic jiného na práci, než na mě takhle civět?“ vybuchl.

Polkla poslední doušek čaje a postavila hrnek na stůl. Zdálo se, že ostrý tón, ani

nepříjemný pohled ji nerozházely.

59

„Ani ne,“ odvětila prostě.

„Copak ty dneska nejdeš do školy?“

„Ne, jsem nemocná.“

Teď zase na ni zíral on. Nemocná? Tak proto ten úbor a šátek kolem krku!

„Mám angínu. Od pondělka jsem doma.“

A dnes je středa, uvědomil si. Jenže jak by mohl o její nemoci vědět, když dnešní noc

byla první v tomto týdnu, kterou strávil doma. Babička Kulíšková už zase vyrazila na výlety…

Ale pokud se Alena necítí dobře, mohla zůstat v posteli i dnes ráno a vykašlat se

na jeho buzení, natož se mu ještě chystat se snídani! Zanechalo to u něho dojem, a s tím bylo

nutné něco udělat.

„A to tady takhle sedíš a rozhazuješ bacily?“ vyčetl jí.

Jediným pohybem předloktí odstrčil talíř i hrnek s nedopitým čajem a zvedl se

od stolu.

„Nepotřebuju od tebe něco chytit,“ pokračoval v nasazeném tónu. „Zrovna teď, pár dní

před maturitními písemkami.“

Prošel kolem ní do předsíně, navlékl na sebe bundu a pak se ještě objevil mezi rámy

dveří.

„A až mi někdy příště budeš chtít zase připravit snídani, tak si konečně zapamatuj, že

nesladím čaj a vajíčka mám rád naměkko. Julča už to taky zvládá!“ Zvedl z podlahy svůj

batoh a zabouchl za sebou dveře.

„Příště si ji dělej sám, ty arogantní blbečku!“ vykřikla Alena a udeřila pěstí do stolu.

Dobře věděla, že už ji nemůže slyšet.

60

15

Nevěřila svým uším, když zaslechla, jak se otevírají dveře bytu. Zelené číslice na

videorekordéru ukazovaly 20:50. Vůbec nepočítala s tím, že ho uvidí tak brzy. Od pátku, kdy

Zbyněk a matka odjeli na dovolenou, spal v bytě jedinou noc, a to tu dnešní. Navíc příchod

domů před desátou hodinou večerní byl u něho něčím zcela mimořádným.

Zvedla se z křesla a zamířila do předsíně. Než došla ke dveřím, stál už mezi nimi.

„Ahoj,“ pozdravila ho s úsměvem. „Co tady děláš?“

„Bydlím tady snad ještě, ne?“ zabručel.

Rychle spolkla další slova. Doufala, že se mu nálada od rána zlepšila, ale jeho hlas

a zamračený výraz tváře svědčil o opaku. Působil dojmem bomby, kterou může odpálit každý

chybný krůček. Bude muset být obzvláště opatrná, aby ničím nezavdala příčinu k výbuchu.

„Co dávaj?“ kývl přes její rameno na televizi.

Věnovala rychlý pohled obrazovce. Děj televizní detektivky, kterou téměř hodinu

sledovala, byl plný napětí a slibně se rozvíjel. Veškeré její zaujetí však bylo v té chvíli to tam.

Přece nebude věnovat pozornost nějaké fikci, když má nyní jedinečnou šanci rozehrát vlastní

příběh!

„Ále,“ mávla ruku. „Takovou blbost.“

„Tak proč na to koukáš?“ ušklíbl se a nasměroval své kroky do koupelny.

A co mám asi dělat jiného?

Už o víkendu její tělo podlehlo v boji s bacily a ona tak pátý den trávila doma

o samotě, když nepočítala cestu k lékařce a návštěvy, kterými ji poctila Táňa a prarodiče.

Žádný z nich v ní však nemohl vyvolat takové nadšení, jaké cítila od chvíle, kdy do bytu

vstoupil Milan. Jeho ranní výstup už dávno ve své paměti uložila hodně hluboko a nyní by

dala vše, nač si vzpomněla, jen aby si s ním mohla v klidu popovídat.

„Nemáš bejt náhodou v posteli a potit se?“ pokračoval, než pustil vodu do umývadla.

Zauvažovala, zda je to projev starosti o její nebo jeho zdraví. „Už je mi líp,“

odpověděla.

Neznělo to přesvědčivě a na Milanově tváři se také objevila pochybovačná grimasa.

Utřel si ruce, pak odhodil ručník na pračku a vydal se do kuchyně.

„Je tady něco k pití? Mám žízeň jako bernardýn.“

„Jo, v lednici je minerálka.“

Vklouzla do koupelny a pověsila odhozený ručník na háček vedle umývadla.

61

„A na stole je koláč od mojí babičky.“ Zvýšila hlas, protože neviděla, že se za jejími

zády otočil a sledoval její počínání.

Bude zřejmě stejná puntičkářka jako její matka, pomyslel si. A taky jako byla moje.

„Vezmi si, jestli máš chuť. Ale je makovej…“

„Mák nejím!“ Vždyť to přece dobře ví, tak proč mu ho nabízí? To je celá ona!

„To mně je to jedno,“ slyšel, zatímco pokračoval v cestě do kuchyně. „Babička má

všechno dobrý. Vlastně to byl od ní moc úžasnej nápad, že ten koláč přivezla. Jinak bych ani

neměla, co jíst.“

Snažil se nevnímat její protivný monolog, ale poslední slova ignorovat nešla. Zrovna

otevřel ledničku, takže viděl, že opravdu zeje prázdnotou. Kromě tří lahví minerální vody,

nějaké té zeleniny, poloprázdné krabičky tavených sýrů a dvou vajíček v ní nic nebylo.

Pravda, když se dozvěděl, že je nemocná, vůbec ho nenapadlo zeptat se, zda něco nepotřebuje.

Ale mohla si říct!

Podle klapotu Aleniných domácích střevíčků poznal, že stanula ve dveřích kuchyně.

Zavřel ledničku a vzal si z odkapávače sklenici. Pomalu ji plnil čirou tekutinou a sledoval

přitom klokotající bublinky.

„Budeš asi muset zítra něco koupit.“

Ta věta způsobila, že se napřímil a pootočil hlavu směrem k ní.

To snad nemyslí vážně? Žádné „ mohl bys“, ale docela prosté „ budeš muset“. Kdo si

myslí, že je? Sama si tady pobíhá s šátkem na krku, a on snad aby jí sloužil! Protože ho však

přece jen trochu trápilo svědomí, že jí ráno nenabídl pomoc, jen krátce přikývl.

Zvedl sklenici, aby konečně svlažil hrdlo chladnou vodou, a v ten moment zhaslo

světlo.

„Co děláš?!“ vykřikl a dlaní si přejel po tričku, na kterém se ocitla část obsahu

sklenice.

„Já nic,“ bránila se. „Zhaslo to samo. V celým bytě.“

Natáhl krk, aby viděl z okna. „A taky na celým sídlišti.“

Když do bytu nepronikala světla z ulice a okolních domů, vládla v něm tma, které oči

jen pomalu přivykaly. Alena šátrala kolem sebe, aby nenarazila do židle.

„Já vůbec nic nevidím,“ hlásila.

Milan spolkl další ostrou poznámku. Je možné, že je tak pitomá? Copak on má snad

na očích dalekohled pro noční vidění?

„Počkej, někde tady bývaly svíčky.“

62

Opravdu zůstala stát a poslušně čekala, dokud kuchyni neozáří slabé světlo.

„Sláva!“

Vzápětí se ozvala rána.

„ Do prdele! “

„Stalo se ti něco?“ starala se a nakročila k němu.

Stál u kuchyňské linky, jednou rukou se opíral o pracovní desku a druhou si tiskl

k čelu. Svíčka přímo ozařovala jeho tvář, takže dobře viděla jeho bolestný úšklebek.

„Ten blbej krám tu dřív nebyl!“ Kývl k masivní dřevěné polici, kterou si asi před

měsícem nechala Julie přidělat vedle kuchyňské linky, aby měla v kuchyni kam postavit

květináče.

Sakra, to je ale den!

Začalo to tím hloupým snem a zaspáním, pak následovala nečekaná písemná práce

z matematiky a nakonec se v klubu pohádal s Ivanem. Kvůli Aleně, samozřejmě. Stačilo, aby

si na ni postěžoval, a už se do něho pustil tak důrazně, že z klubu raději odešel. A to v tu

chvíli ještě netušil, že ho doma čeká výpadek elektřiny, polité tričko a rána do hlavy. Ještě

chybělo, aby si při té srážce shodil na nohu některý z květináčů!

Alena beze slova sňala z háčku nad sporákem utěrku, namočila ji do studené vody

a podala Milanovi.

„Dej si to na to, ať nemáš bouli.“

„Ta už tam asi stejně bude,“ zavrčel, ale přesto si od ní provizorní obklad vzal

a přitlačil na ránu. V duchu už viděl posměvačné úšklebky spolužáků i lidí z party, až se zítra

před nimi objeví s opuchlým čelem.

Stejně za všechno může ona! Kdyby ho byla ráno vzbudila včas, nemusel mít celý den

zkaženou náladu. A kdyby se kvůli ní nepohádal v partě, nešel by tak brzy domů, nemusel by

hledat svíčku a nepraštil by se do hlavy.

A ona si teď na něho klidně civí a možná se mu i v duchu vysmívá!

Alena uhnula před jeho pronikavým pohledem a zašátrala ve skříňce nad pracovní

deskou.

„Jak to může dlouho trvat?“

„Nejsem jasnovidec,“ odsekl. Znovu namočil utěrku, usedl na židli a s paží opřenou

o koleno si opět začal chladit postižené místo.

„Jiná svíčka už tam není?“ divila se, když její prsty hledaly marně.

63

„Ne, tahle byla jediná.“

Pokrčila rameny. „Tak budeme držet černou hodinku.“

Přenesla talířek se svíčkou doprostřed stolu a posadila se proti Milanovi.

„Nebo vyvolávat duchy,“ dodal.

Ten nečekaně nenucený tón ji přiměl zvednout k němu zrak. Dopad byl stejný, jako

kdyby se chytila na udici. Zasekla se pohledem v jeho očích, a nemohla se odtrhnout. Vypadal

úchvatně v tom pološeru. A roztomile s tou utěrkou na hlavě.

Zarazil se, když se jejich pohledy střetly.

Její obličej vypadal v mihotavém světle svíčky neobyčejně půvabně. V tom až

magickém kontrastu světla a stínů vynikly její plné rty a vystouplé lícní kosti a naopak zcela

zmizely veškeré nedostatky pleti. Malý plamínek se dvojmo odrážel v jejích očích, které díky

rozšířeným zorničkám vypadaly ještě větší než ve skutečnosti. Až se mu zatajil dech, když

sledoval, s jakou graciézností upíjí z hrnku svůj čaj.

Srdce jí bušilo až v krku, když ho pozorovala ze sotva půlmetrové vzdálenosti.

Pomyslela si, že výpadek elektřiny nemohl přijít ve vhodnější dobu. Co si tak dlouho přála, se

stalo skutečností – sedí v jedné místnosti s Milanem a povídá si s ním! Ten zaujatý výraz

v jeho očích byl pro ni naprostou novinkou. Zmátl ji a bála se cokoli udělat, aby se neztratil.

Čím déle ji pozoroval, tím více cítila ruměnec na svých tvářích. Ještěže to při svíčce

nebylo vidět! Aby se odpoutala od jeho pohledu, natáhla se pro kousek koláče a s chutí se

do něho zakousla.

„Je to fakt moc dobrý,“ ujišťovala ho a dlaní si zakrývala plná ústa. Druhou rukou

pokynula k talíři s moučníkem. „Možná bys měl přece jen ochutnat…“

Odmítavě zavrtěl hlavou a ještě jednou si namočil utěrku.

Zapila poslední sousto douškem čaje.

„No, taky jsme mohli dopadnout hůř,“ řekla a snažila se, aby její úsměv nevypadal tak

křečovitě. „Představ si, že bys teď třeba zůstal ve výtahu.“

„Jo, tam nejsou svíčky,“ ušklíbl se nad tím nápadem, ale pak si uvědomil, že se mu to

docela klidně mohlo stát. Stačilo se opozdit o několik minut.

Takže dnes měl přece jen i trochu štěstí.

Alena vyprskla smíchy. „Ale ani poličky,“ dodala, a rychle si přitiskla dlaň na ústa,

jako by se lekla, že řekla něco nepatřičného.

Potřásl hlavou, ale nedokázal potlačit úsměv, který její poznámka a nakažlivý smích

vyvolaly na jeho rtech. Očividně se jí tím ulevilo.

64

Přejel si třemi prsty po místě, kam se předtím udeřil. Bylo citlivé, ale zdálo se, že se

mu bouli podařilo minimalizovat. To bylo další pozitivum.

Odložil utěrku na stůl, ale polohu těla nezměnil a dál Alenu zespoda pozoroval.

Nikdy před tím si nevšiml, jak roztomile krčí nos, když se směje. A docela mu unikla

i ta piha nad jejím horním rtem. No, vždyť vlastně ještě nikdy nevěnoval jejímu obličeji tolik

pozornosti. Kdyby to udělal, musel by uznat, že Ivan ji ohodnotil docela správně. Až se její

pleť zbaví všech těch nevzhledných defektů spojených s dospíváním, bude z ní možná ještě

kočka.

„No, schválně, co bys dělal,“ vyzvala ho.

V první chvíli netušil, nač se ptala. „Kdybych byl zavřenej ve výtahu?“ Když se ujistil,

že ten stupidní dotaz správně pochopil, pomyslel si, že ten přerod v dospělou ženu bude asi

ještě chvilku trvat. „Co bych asi tak mohl dělat?“ Tón jeho hlasu dostatečně naznačoval, co si

o takové konverzaci myslí. „Čekal bych, až mě vyprostí nebo zapnou proud. Co jinýho?“

„To já bych si asi zpívala.“

Ta odpověď ho uzemnila. „Zpívala?“ přeptal se a znovu nedokázal ovládnout úsměv.

Vždyť to říkám: malá, hloupá holka!

„No,“ pohodila hlavou jako by nic. „Já jsem si jako malá vždycky zpívala, když jsem

byla potmě doma sama. Teda, ono to nebývalo často, ale přece jen se to někdy stalo. Když

jsem zpívala, už jsem se tolik nebála.“

„Já jsem tedy na zpívání nikdy moc nebyl.“ řekl a samotného ho překvapilo, jak

příjemně se s ní najednou baví. „Ne snad, že bych nechtěl, ale moc mi to nejde. Ještě tak, když

mám puštěnou muziku, to dokážu udržet melodii…“

„A taky nejsi tak slyšet, co?“ podotkla vesele a doufala, že ten žert přijme. Beztak se

podceňuje! Několikrát ho zaslechla, když si notoval nějakou oblíbenou melodii, a vůbec to

neznělo falešně.

Znovu se usmál, i když jen koutkem úst. Pak se zahleděl na své ruce, složené v klíně,

a v jeho tváři se objevil ten známý bolestný výraz.

„Máma, ta uměla hezky zpívat.“

Zalitovala, že na to téma došlo, a rychle se snažila nasměrovat řeč jinam.

„Moje máma je taky adept na Slavíka. Měl bys ji slyšet, jak válí, když se odváže.

A když k tomu ještě děda drnká na kytaru…“

„Jo, tomu věřím. Julča je fajn. Nedokážu si představit, že by jí něco nešlo.“

65

Chvilku rozvažovala nad tím, co měla na jazyku, ale pak se rozhodla využít vhodné

chvíle. Kdo ví, kdy zase bude mít příležitost takhle si s ním promluvit!

„Milane,“ oslovila ho důrazně a počkala, až k ní zvedne své světlé oči. „Neříkej jí

tak.“ Viděla, jak se v jeho očích blýsklo, a rozhodla se nenechat přerušit. „Vím, že tě o to

žádala už na začátku. Znova to neudělá, i když jí to moc vadí. Oslovoval ji tak totiž jeden

člověk, který jí pak moc ublížil. Můj táta,“ dodala, aby odpověděla na jeho tázavý pohled.

„A od té doby to oslovení nesnáší. Proto jí taky Zbyněk říká ‘Lino‘. Protože se to tomu

původnímu vůbec nepodobá.“

Se zavřenýma očima sklopil hlavu a tiše zaklel. Tohle ho nenapadlo. Domníval se, že

Julie prostě nemá to oslovení ráda pro jeho familiárnost.

„Je dobře, žes mi to řekla. Já… nevěděl jsem… Myslel jsem… Nechtěl jsem jí tím

ublížit,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Já vím,“ usmála se Alena, potěšena tím, jak její výtku přijal. „Ona tě má taky ráda,“

dodala s očima upřenýma do jeho obličeje.

Zvedl hlavu, aby protestoval proti tomu, jak si vyložila jeho slova, ale svůj úmysl

nedokončil. Jednak nemělo smysl něco takového někomu vyvracet – a za druhé to byla

pravda. Julie mu za tu dobu skutečně velmi přirostla k srdci, a to nejen tím zatraceným

cukrovím. Tím spíše ho rozladilo poznání, co jí svým trapným chováním způsobil.

Zarachotila lednice a současně se rozzářila žárovka v lustru nad nimi.

„Konečně!“ zvolal. V pravý čas, domyslel si.

Sfoukl svíčku, a rychle vstal a přistoupil k mikrovlnné troubě.

Soustředěně seřizoval hodiny na blikajícím displeji, jako by to byla nejdůležitější věc,

kterou bezprostředně musel udělat. Ve skutečnosti mu ta činnost umožnila skrýt před Alenou

kajícný pohled a skončit pro něho tak nepříjemné téma.

Zatímco on obnovení dodávky elektřiny uvítal, Alena zklamaně vzdychla. Tušila, co

bude následovat.

„To už bude deset?“ Slyšela ho říkat.

Možná se skutečně diví, že tu spolu strávili potmě téměř tři čtvrtě hodiny, uvažovala.

Spíše to ale bude záminka proto, aby řekl, že půjde spát.

„Jsem dneska nějak zmlácenej,“ potvrdil její tušení. „Jdu do sprchy a na kutě.“

Pokývala hlavou a smutně se usmála. Zbývala ještě hodina do chvíle, než bude muset

vzít další dávku antibiotik. Jak příjemné by bylo, kdyby ten čas mohla přečkat s ním!

66

Vstala a došla si do obývacího pokoje pro časopis. Začala v něm listovat, ale

po chvilce zjistila, že vůbec neví, co čte. Nemohla se prostě soustředit na čtení, když byla tolik

rozrušená neuvěřitelně krásnými minutami, které právě tak nechutně rychle skončily, když se

její pozornost upínala k předsíni, kde slyšela jeho kroky, a před očima se jí stále vybavoval

jeho obličej, osvětlený plamínkem svíčky.

Když znovu otevřel dveře koupelny, doufala, že se za ní ještě zastaví, aby jí alespoň

popřál dobrou noc. Ale místo toho jen slyšela zaklapnout dveře jeho pokoje. Asi toho po něm

nemůže pro začátek chtít tak moc.

67

16

V první chvíli nevěděla, co ji tak náhle probudilo. Záhy pochopila, že to byl způsob,

jakým vpadl do jejího pokoje. Prostě zprudka otevřel dveře – a už stál nad její postelí.

Přitáhla si přikrývku přes průsvitnou noční košili a pohlédla na něho rozespalýma

očima plnýma zlosti. Už si zvykla, že pozdravy ve vztahu k ní Milan takřka nepoužívá.

Takové přepadení uprostřed spánku však bylo na ni opravdu trochu moc. Vždyť ona nesmí

v jeho pokoji ani vyluxovat!

„Je zvykem klepat, když někam vejdeš,“ vpálila mu zlostně. „Co kdybych byla

svlečená?“

„Oněměl bych úžasem, nebo hrůzou?“

Loupla po něm užaslým pohledem, což rozveselilo jeho obličej. V duchu si

povzdechla. Nevěděla, zda je s ním těžší vyjít ve chvíli, kdy ho ovládá vztek, nebo v době,

kdy má výjimečně dobrou náladu jako právě nyní.

Musel uznat, že jí ohromně slušelo, když špulila rty a z očí na něho vysílala blesky.

Neměl v úmyslu ji svým vpádem do pokoje vylekat, ale omlouvat se za to nehodlal.

„Je skoro jedenáct hodin,“ oznámil jí. „To už bys mohla vstávat, ne?“

Krátkým pohledem na budík se přesvědčila o jeho tvrzení.

Kolem půl deváté byla vzhůru a slyšela ho, jak chodí po předsíni. Cinkání lahví jí

prozradilo, že se vypravil na nákup. Pak musela znovu usnout, a to zřejmě hodně tvrdě.

„Je sobota. A jsem nemocná,“ připomněla mu dotčeně. S úžasem sledovala, jak

spouští své urostlé tělo na okraj její válendy, aniž by se přesvědčil, zda vyvýšenina na

přikrývce v tom místě nezakrývá její nohy. V poslední chvíli s nimi stačila uhnout ke stěně.

Zvedl z koberce jejího psího maskota a začal si hrát s jeho plandavýma ušima.

„Jak ti je?“ šokoval ji dalším dotazem.

„Dobře,“ vypravila ze sebe ztuhlými rty. Musela sama sebe v duchu ujistit, že už je

několik minut vzhůru, takže to, co se právě odehrává před jejíma očima, je skutečnost.

„No, moc na to nevypadáš.“

A také se tak ani necítila. Připadalo jí, jako by se jí vlastní tělo mstilo za nesvědomitou

léčbu v uplynulých dnech.

Včera ji také vynadali babička s dědou, když při nečekané návštěvě nachytali svoji

nemocnou vnučku, jak v županu a noční košili obaluje řízky.

68

Ráda je viděla, i když na ni hartusili, ale po celou dobu jejich přítomnosti byla jako na

trní. Chtěla Milanovi připravit večeři, než dorazí domů, a oni ji zdržovali. V té chvíli ještě

netušila, že je to zbytečná námaha, neboť Milan přišel domů pozdě večer a jídla se ani

nedotkl.

„Na pátou hodinu mám pozvaný kluky a holky z party,“ oznámil jí. „Bude tu trochu

veselo. Tak jsem si myslel, zda by ses taky nechtěla zapojit. Ale pokud se na to necítíš…“

Chvilku jí trvalo, než tu informaci strávila. Vážně ji zve na mejdan své party? Že by se

po té středeční černé čtyřicetiminutovce přece jen prolomily ledy? Nic tomu v uplynulých

dvou dnech nenasvědčovalo. Ve čtvrtek prostě položil na stůl v kuchyni tašky s nákupem

a vytratil se z bytu. Domů se vrátil před půlnocí, stejně jako včera, takže spolu takřka

nemluvili.

„Tak co?“ kývl na ni netrpělivě a pohodil si psem v náručí.

„A-a-ano, samozřejmě,“ vykoktala ze sebe nakonec a v duchu se proklínala za to

nadšení, které bylo v jejím hlase slyšet.

„Tak fajn,“ plácl dlaní do přikrývky nad jejími koleny a vstal.

„Chtělo by to udělat nějaké pohoštění. Všechno už jsem koupil, je to v kuchyni, stačí

to jenom zpracovat. Tak mi neudělej ostudu. My ještě sjedeme s Kocourem pro pití.“

Hodil jí hračku do náruče a byl pryč.

Tak takhle to myslel! Kdyby to alespoň řekl přímo a ušetřil ji toho planého tlachání!

Potřeboval její ruce, ne ji samotnou!

Zvedla se z postele a zamířila do kuchyně.

Při pohledu na přeplněnou desku stolu vystřízlivěla docela. Chvilku si pohrávala

s myšlenkou nechat všechny potraviny ležet, kde jsou a jak jsou. Co by jí na to mohl říci?

Vždyť mu vlastně ani nic neslíbila. Zmizel, dříve než vůbec stačila zareagovat na jeho prosbu,

která ostatně ani prosbou nebyla.

Nešlo o to, že by mu nechtěla pomoci. Kdyby ji slušně a hlavně normálním způsobem

požádal, byla by se přetrhla, aby mu vyhověla, i když se necítila právě nejlépe. Konečně,

nebylo by to tento týden poprvé, že kvůli němu bez ohledu na svoji nemoc kmitala po

kuchyni. Velice se jí však dotkla vypočítavost, s jakou si z ní udělal služku.

Nakonec se ale rozhodla, že mu předvede, co v ní vězí. A to se vším všudy.

Polkla poslední dávku antibiotik a odhodlaně se pustila do práce.

Musela si opravdu pospíšit, aby stačila udělat pomazánku a připravit alespoň první

talíře chlebíčků a chuťovek dřív, než Milan znovu dorazí domů, a měla dostatek času na sebe.

69

Když po očistné sprše zavírala za sebou dveře svého pokoje, upřímně si oddechla.

Nyní už mohl všechno pokazit jen případný další Milanův vpád do jejího pokoje.

Přistoupila ke skříni a zběžně přelétla očima její obsah.

Takřka najisto sáhla po svých nových džínových kalhotách a k nim si po krátkém

zaváhání vybrala béžové tričko z bavlněného úpletu. V zrcadle, které podle zvyku viselo nad

její postelí, zkontrolovala svůj oděv, a s uspokojením shledala, že zvolila dobře.

Zapojila do zásuvky fén a pečlivě si vysušila vlasy, které pak vyčesala do elegantního

ohonu, jen před a za ušima si na každé straně hlavy nechala spuštěné tenoučké pramínky. Ty

přední stočila za pomocí prstů a tužícího gelu do úhledných spirálek. Potom usedla na válendu

těsně před zrcadlo, obklopila se kosmetickými potřebami, které většinou pocházely

z příručního kufříku její matky, a pustila se do poslední, zato podle jejího názoru

nejproblematičtější fáze úprav svého vzhledu.

Pinzetou si upravila obočí a důkladně si očistila pleť, než nanesla podkladový make-

up. Nesnášela ho, ale pro tuto chvíli to bez něj nešlo. Pod obočí si rozetřela krémové oční

stíny a na víčka nanesla přirozeně hnědý odstín. Řasám dopřála jen bezbarvou vyživovací

řasenku, neboť je měla dost husté a dlouhé i bez dalšího zásahu. Na rty použila konturovací

tužku a rtěnku v lesklém, broskvově růžovém odstínu, a vše završila světle růžovou

tvářenkou, kterou si lehce zdůraznila líce až k linii vlasů.

Svoji vizáž pečlivě kontrolovala v zrcadle a byla velice potěšena tím, že každý krok

zvládla napoprvé a že konečný výsledek za předchozí úsilí opravdu stál.

V době, kdy dokončovala úpravy svého obličeje, zaslechla v předsíni hlasy. Milan

přijel z nákupu a doprovod mu se vší pravděpodobností dělal Ivan Kočička. Přes zavřené

dveře slyšela jejich tlumený hovor, cinkání skla a další povědomé zvuky, z nichž odtušila, že

rozmisťují přinesené nápoje do ledničky a na balkon. Důležité bylo, že dveře jejího pokoje

zůstaly zavřené až do okamžiku, kdy ona sama stiskla kliku.

Učinila tak právě ve chvíli, kdy se oba mladíci vrátili do předsíně.

„Odvezu auto a hned se vrátím,“ oznamoval právě Ivan a směřoval své kroky

ke dveřím bytu, když koutkem oka zachytil postavu, která se nenápadně vynořila ze dveří

jednoho z pokojů.

„Ahoj, Ivane.“

Otočil se, aby jí odpověděl, ale slova mu zmrzla na rtech.

Němý úžas ve tváři toho sympatického kudrnáče byl pro ni dokonalým

zadostiučiněním. Jako by nic odpověděla na jeho nejasné mumlání, ale musela se hodně

ovládat, aby se neusmívala příliš nadšeně. A když se i Milan obrátil, aby zjistil, co tolik

70

upoutalo kamarádovu pozornost, a i jemu poklesla brada překvapením, její srdce bušilo

štěstím jako na poplach.

Vyšlo to!

Na rozdíl od Ivana, jenž stále nespouštěl z dívky oči, dokázal Milan své ohromení

z nečekané dívčiny proměny rychle překonat. Alespoň navenek.

„Tak jdeš, nebo ne?“ houkl na přítele a taktickým nakročením proti němu ho

nekompromisně tlačil otevřenými dveřmi z bytu.

„No jo,“ zabručel Ivan a neochotně vycouval ze dveří.

Milan za ním zavřel a zamířil do kuchyně. Když procházel kolem dívky, oči se mu

znovu stočily do jejího obličeje. Ze vzdálenosti několika desítek centimetrů si ho mohl

mnohem lépe prohlédnout, než když předtím za dívčinými zády prosvítalo přes sklo pokoje

denní světlo.

Pokud věděl, nepoužívala líčidla příliš často, ale dnes to zvládla na výbornou.

Decentní nalíčení rozjasnilo její obličej, lesklá rtěnka na jejích plných rtech přímo sváděla

k políbení a make-up, přesto i právě proto, že nebyl nanesen v žádné nepřirozeně silné vrstvě,

udělal její pleti stejnou službu jako v ten středeční večer plamínek svíčky. Vše působilo

nenásilně, naprosto přirozeně – a neobyčejně půvabně.

„Bylo by tady něco k obědu?“ zeptal se, aby odvedl její pozornost od svých

vykulených očí.

Dívka nezakrývala své rozčarování. Nepředpokládala, že jí udělá radost a vyjádří se

k jejímu vzhledu, ale za připravené občerstvení, které mu při pohledu do ledničky

a za balkónové dveře určitě neušlo, jí měl poděkovat.

Mlčky otevřela ledničku, vyndala z ní porcelánovou nádobu. Postavila ji na pracovní

desku a odklopila víčko.

„Ty řízky jsi měl mít včera k večeři,“ řekla a ustoupila stranou.

Milan přistoupil, aby zkontroloval obsah nádoby. Tak ona se mu zase dělala s večeří!

Sakra, co si od toho slibuje? Proč se tak všemožně snaží na něho udělat dojem?

„Klidně je sněz všechny. Já hlad nemám. Uždibovala jsem, když jsem dělala

pomazánky, a teď nemám na jídlo chuť.“

Ani tato účelová připomínka jejího pracovního úsilí nevyvolala v Milanovi žádný

záchvěv vděčnosti. Beze slova vložil talíř s řízkem do mikrovlnné trouby a zapnul přístroj.

Pak si založil paže na prsou a otočil se na dívku, která se obrátila ke kuchyňské lince, aby

uklidila misku, kterou ledabyle zanechal na pracovní desce.

71

Když se teď nemohl plně věnovat zkoumání jejího obličeje, zaměřil svůj zájem na

další části dívčina těla. Džínové kalhoty a úpletové tričko dokonale kopírovaly její oblé boky,

štíhlý pas a na její věk už krásně tvarovaná ňadra. Za postavu se rozhodně nemusela stydět.

Čím déle ji pozoroval, tím více si uvědomoval nepříjemnou skutečnost. Co asi nastane,

až ji představí partě? Dost na tom, že Monika a Ivan, kteří už Alenu znají, ho neustále

přesvědčují, že její vzhled i povahu posuzuje neadekvátně. Co teprve přijde, až ji uvidí

ostatní, zejména Filip Tuček a lamač dívčích srdcí Roman Konečný!

Přivedla ho do pěkné situace! Bude vypadat jako idiot, který si vymýšlí, přehání a lže.

Zatraceně!

72

17

„Vaše podlomené zdraví pivo upevní a spraví,“ zanotoval Roman Konečný jako

přípitek citát z legendárních Postřižin.

Vůbec si nelámal hlavu tím, že ve filmu byla řeč o klasickém národním moku,

a nikoliv o zcela odlišné kombinaci toniku a fernetu, která se nacházela ve většině sklenic, jež

se v té chvíli srazily nad konferenčním stolkem.

Alenu stálo hodně úsilí, než přesvědčila osazenstvo pokoje, že ona dnes alkohol pít

nebude. Zejména Roman, jenž nyní seděl po dívčině levém boku, se dlouho nedal odbýt.

Domníval se, že se jen zdráhá pít alkohol s téměř neznámou společností, právě tak jako váhala

se mezi ně ten večer začlenit.

„Neboj, my to na tebe vašim neřekneme,“ sliboval tak vážným hlasem, že to vzbudilo

na jejích rtech úsměv.

Teprve když Milan potvrdil, že Alena ještě dnes dobírala antibiotika, přestal ji

přemlouvat.

Parta se sešla v plném počtu, tedy o sedmi lidech. Kromě Moniky, se kterou se Alena

vítala poněkud rozpačitě, a Ivana Kočičky se postupně seznámila s Romanem, Filipem

Tučkem a na pohled milou dvojicí, která se jí představila jako Nataša a Pepa. Nejprve se

trochu obávala, zda se všichni do obývacího pokoje vejdou. Když však sledovala, jak

zaujímají jednotlivá místa, pochopila, že se v tomto bytě rozhodně nesešli poprvé.

Znovu smočila rty ve sklenici džusu a zvedla oči. V křesle přesně naproti ní seděl

Milan, v pravé ruce držel sklenici s nápojem, levou paži měl ovinutou kolem štíhlého pasu své

přítelkyně Moniky, která mu seděla na klíně a požitkářsky se tiskla k jeho tělu. Právě naklonil

hlavu, aby lépe slyšel, co mu dívka povídá. Přestože Alenu od dvojice odděloval jen

konferenční stolek, přes zpěv Rickyho Martina, který zazníval z reproduktorů hi-fi věže,

a hovor ostatních přítomných nezaslechla z jejího šepotu ani slovo.

Co mu asi říká? Vlastně to ani nechtěla vědět. Docela jí stačilo to, co vnímala očima.

Obezřetně, aby snad ti dva nezahlédli její rozčarovaný pohled, sledovala, jak Monika pomalu

rozepíná dva knoflíčky na Milanově hrudi, aby mohla zajet rukou pod látku jeho džínové

košile a hladit ho po svalnatých ramenou a šíji, zatímco její druhá ruka mu něžně bloudila

ve vlasech.

Cítila, jak se jí sevřelo hrdlo a jen těžko odolávala nutkání zdejší společnost okamžitě

opustit. Už jednou to před chvilkou málem udělala. A rovněž kvůli němu!

Připadal si jako vězeň pod stálým dohledem. Sakra, copak si myslí, že neví, jak na

něho neustále civí?! No dobře, tak to zase jednou trochu přehnal! Však se mu to také vzápětí

73

pěkně vymstilo. A jak zná Moniku a kluky z party, ještě to bude mít jistě nějakou dohru. Tak

ať mu dá pokoj alespoň ona!

Jako dozvuk svých myšlenek sekl po Aleně ostrým pohledem. Nemohla to vidět,

protože právě otočila hlavu k Romanovi, jenž se jí ptal na složení pomazánky, kterou právě

labužnicky vychutnával. Ochotně popisovala celý postup při tvorbě pomazánky, a Milanovi

bylo jasné, že na rozdíl od něho nepochopila, že účelem Romanova dotazu bylo docela něco

jiného.

Kdepak by se Roman zajímal o kuchařské recepty! Pro něho bylo vždycky důležité jen

to, jak chutnal finální výrobek. V dané chvíli však zřejmě nenašel vhodnější téma, aby na sebe

upoutal Aleninu pozornost. Vlastně právě díky Romanovu zájmu o Alenu vznikla celá ta

situace, která poněkud poznamenala začátek téhle párty.

Neuniklo mu, že Roman může od chvíle, kdy vstoupil do bytu, na Aleně nechat oči.

Zaslechl i to, jak šeptá Filipovi, který stál vedle něho a rovněž se zalíbením dívku pozoroval:

„Tohle je nejdokonalejší kopie Cindy, jakou jsem kdy potkal. Dokonce i tu pihu nad rtem má,

i když trošku na jiném místě.“

Ta slova potvrdila Milanovu odpolední předtuchu a projel jím vztek. A když se pak

Roman otočil na něho a napůl žertem mu vyčetl: „Jak sis mohl dovolit ji přede mnou tak

dlouho schovávat“, aniž to snad docela chtěl, slyšel sám sebe říkat: „Vždyť ono není čím se

chlubit. Obrázek si na obličej může namalovat každý.“

Po těch větách zavládlo ticho.

Vnímal, že oči všech přítomných cestují mezi ním a Alenou. On sám se na ni podíval

jen krátce, přesto zaznamenal její strnulý obličej a pohled dožadující se vysvětlení. Trvalo

pouze několik vteřin, než sklopila hlavu a s odůvodněním, že přinese chlebíčky, se odebrala

do kuchyně.

„Jsi normální?“ ozval se jako první Roman. „Co to plácáš, prosím tě? Půl roku nás

krmíš historkama o nemožné, rozmazlené fifleně, a pak se z ní vyklube takováhle krásná

a sympatická holka…“

„Prosím tě, ušetři mě svých přednášek,“ houkl na něho Milan a důrazně proti němu

zdvihl dlaň pravé ruky.

„Vážně, Milane,“ přidala se Nataša s nezvykle vážnou tváří, „pořád jsem nechápala,

proč se kvůli ní s Ivanem tak hádáte a teď…“ Otočila se ke kudrnatému blonďákovi, ale ten

jen odevzdaně mávl rukou.

„Doprčic, copak jsem toho tolik řek´?!“ vyhrkl rozzlobeně.

74

„Ono nejde jenom o to, co jsi řekl, ale taky jak…“

„Přestaňte se furt do nás plést!“ vybuchl.

Asi by ještě pokračoval, kdyby se v předsíni neobjevila Alena.

Ač se usilovně snažil na ni nepohlédnout, přece jen zavadil pohledem o její tvář.

Všiml si jejích lesknoucích se očí a také podle nejistého hlasu poznal, že v kuchyni přemáhala

pláč. Sakra, vždyť tohle přece nechtěl! Copak ho napadlo, že je taková netýkavka?

„Vypadáš, jako bys právě omylem snědl brouka potemníka,“ přetrhla Monika jeho

myšlenky a přiměla ho, aby svůj zamračený pohled nasměroval na ni. „Myslela jsem, že

s tebou bude větší zábava, a ty zatím koukáš jak bubák.“

Docela se divil, že ona se Aleniny obhajoby neúčastnila. Asi už ji přestalo bavit se

s ním kvůli tomu hádat.

„Každý občas nemá dobrou náladu,“ pokrčil rameny a jen si v duchu povzdechl, když

si vzpomněl, jak skvěle se ještě dnes dopoledne cítil a jak moc se na dnešní večer těšil.

„Jenže tobě se to v poslední době stává nějak moc často,“ poznamenala Monika vážně,

ale vzápětí se v jejích očích šibalsky zablýsklo. „Že by to bylo nedostatkem sexu?“ Hbitě mu

sjela rukou po těle až k zipu džínových kalhot a své zkušené prsty pevně přitiskla k jeho

nejchoulostivějšímu místu.

Málem vyhrkl nahlas, jak ho svým nečekaným útokem překvapila. Strhl nezbednou

ruku ze svého klína a střelil po Monice vzteklým pohledem.

„Co blbneš?“ Zavrtěl nevěřícně hlavou.

Položila si hlavu na stranu a našpulila rty. V očích jí tančili všichni čerti.

Ten pohled ho rázem odzbrojil. Přitiskl své rty k jejím ústům, a když cítil, že se mu

ochotně rozevírají, vjel jazykem mezi dívčiny zuby, prsty zanořil do jejích vlasů a podržel si

její hlavu v dlouhém polibku.

„Nechcete si to nechat na pozdějc?“ neodpustil si komentář Roman. „Ještě jsme ani

pořádně nezačali…“

Aleny se náruživý důkaz jejich náklonnosti dotkl. Cítila, jak jí tvářemi prostupuje

horkost, částečně studem, částečně potlačovaným hněvem. Musejí se tak předvádět? Podle

jejího soudu patřil tak intimní projev vášně někam do soukromí. Byl přece pouze záležitostí

těch dvou, ne představením pro několik párů očí. Monika prostě není nic jiného než prostá

koketa, které není nic cizí. A Milan si to klidně nechá líbit!

Neměla tu zůstávat. Tohle divadlo si mohla ušetřit.

75

Když dopoledne, posílena vztekem nad Milanovou lstí, zručně zpracovávala suroviny

na občerstvení, umínila si, že se jejich mejdanu zúčastní, ať ji Milan k tomu vyzve nebo ne.

Však si to za svůj kulinářský výkon zasloužila! Jakmile však předstoupila před šestici zcela,

nebo téměř neznámých hostí, rychle začala ztrácet odvahu. Parta byla stmeleným celkem, její

členové byli o několik let starší než ona, navzájem se dobře znali, měli společný humor

a společné zážitky, ona mezi nimi byla cizí.

Milan jí v jejím váhání nijak nepomohl. Jen ji suše představil těm, kteří se s ní setkali

poprvé, usedl do křesla a stáhl si na svůj klín Moniku. A krátce na to ji hrubě urazil.

Zasáhlo ji to jako blesk z čistého nebe. Na dlouhé vteřiny strnula a v mysli si

připomněla den, kdy Milana viděla prvně. Tehdy se jí dotkl stejně nevybíravě. Jenže od té

doby se přece jen hodně změnilo. Přestože jejich vztah nemohla v žádném případě označit

jako dobrý, v posledním týdnu měla pocit, že k sobě začínají nacházet cestu. Tím víc ji jeho

slova ranila.

Vybavovala si to trapné ticho, které po Milanových slovech v místnosti zavládlo.

Několik nekonečných vteřin na něho hleděla a doufala, že se začne smát a ukáže tak, že šlo

jen o nemístný žert. Pak už musela odejít pryč.

V kuchyni těžko přemáhala slzy. Sílu jí dodalo vědomí, že našla u party zastání. Jejich

slova se k ní donesla až do kuchyně a všimla si rovněž účastných pohledů, když se vrátila

do pokoje s talířem chlebíčků.

Jenže se sem neměla vracet!

Měla nechat Milana, ať si dál obsluhuje své hosty sám, ona se pro ně už nadělala dost!

To by ale nesměla mít srdce bojovníka, který nedokáže prohrát. Věděla, že pokud se nyní

stáhne stranou, Milan nad ní zvítězil, i když podpásovým úderem. S tím se nedokázala smířit.

Jako by vytušil její váhání, Roman, jenž se už pohodlně rozvaloval v křesle

u balkónových dveří, se jí zeptal: „Ty si tu snad s námi nesedneš?“

Pohlédla na toho podsaditého, ale od pohledu velmi sympatického kluka a snažila se,

aby na ní nebylo příliš znát, jak ji jeho zájem potěšil.

„Já… Mám spoustu učení….“

„No a? Většinu z nás, co tu sedíme, čekají příští týden maturitní písemky. A co pro to

děláme? Vyživujeme mozkové buňky.“ Demonstrativně zvedl svoji sklenici. „Dodáváme jim

dostatek tekutiny, aby mohly pracovat,“ dodal.

Konečně se na Alenině tváři objevil úsměv.

„Tvé nervové buňky jsou živy z alkoholu? To mým stačí kyslík.“

Její poznámka vyvolala veselí u všech přítomných. Kromě Milana.

76

Roman se zatvářil dotčeně, ale jen proto, aby nekazil legraci. V jeho očích tančily

jiskřičky smíchu. „Jedna nula pro tebe,“ kývl na Alenu vztyčeným ukazováčkem. „A važ si

toho, mne jen tak někdo nenachytá.“

„To má pravdu,“ potvrdil Ivan, který seděl na pohovce přímo u Aleny. „Stejně jako

v tom, že bys tu s námi měla zůstat. To je přece ztráta času – učit se, když my budeme tady

pařit.“

„Nechci vám kazit zábavu. Ani už tu není místo…“

„Jak to, že není?“ Roman se plácnul do stehen. „Tady je jedno reservé.“

To už ale na Ivanův pokyn začaly přesuny na pohovce. Nataša se uvelebila svému

milému na klíně, Filip s Ivanem se sesedli co nejblíže k sobě a na kraji pohovky se tak

uvolnilo místo přesně na Alenin útlý zadeček.

Neměla si sedat.

Když přijala to nabízené místo, může nyní vyčítat jen sama sobě, že se musí dívat

na Milana a Moniku, na jejich vroucí objímání a líbání.

Pepa a Nataša se chovali podstatně zdrženlivěji. Seděli nyní v křesle místo Romana,

jenž se se slovy „jdu se seznamovat“ přemístil vedle Aleny a snažil se pokračovat

v navázaném rozhovoru.

Zpočátku ji ten těsný kontakt s takřka neznámým mladíkem, který o ni od začátku

projevoval evidentní zájem, poněkud znervózňoval. Zvláště když se v té chvíli její tělo druhou

stranou přimykalo k Ivanovu boku. Roman byl sice velice zvědavý, zato nesmírně zábavný

společník. Kolik znal vtipů a historek! Některé si asi přikrašloval, neboť Ivan občas nevydržel

a Romanovo vyprávění doplňoval nebo uváděl na správnou míru.

Společnost těch dvou ji brzy dokonale uvolnila a podstatně vyvážila nepříjemný pocit

ze začátku večera i z chování páru naproti ní.

Monika sáhla po sklenici, aby svlažila svá ústa hnědavým nápojem, a pak si opřela

hlavu o milencovu hruď. Do obličeje mu neviděla, proto si nemohla všimnout, že zatímco ji

něžně hladí po vlasech, hledí přes její hlavu přímo před sebe, k místu, kde právě Alena

zvonivým smíchem reagovala na další Romanův vtip.

Nepředpokládal, že se dívka nechá přemluvit a sedne si mezi ně. Vždycky ji pokládal

za nesmělou puťku, která se s lidmi, jako je jeho parta, nedokáže bavit. Teď upřímně žasl nad

tím, jak zcela bez zábran odpovídá na otázky obou svých sousedů, směje se Romanovým

vtipům a sama upoutává jejich zájem svým vyprávěním. Dokonce i Filip natahuje krk, aby ji

z druhého konce pohovky slyšel. Očividně se v nové společnosti cítila dobře.

Shledal, že mu to vadí.

77

Hlídal si, aby si dívka nevšimla jeho pozornosti. Když už hrozilo, že odhalí jeho

zájem, hbitě uhnul zrakem k Ivanovi – a setkal se s jeho upřeným pohledem.

Zaregistroval pohyb jeho očí a pochopil, že ho kamarád vyzývá k rozhovoru o samotě.

Sotva znatelně přikývl, vyprostil se zpod Moniččina těla a zamířil do svého pokoje.

Trvalo sotva půl minuty, než za ním dorazil Ivan.

„Tak co máš tak strašně důležitýho,“ zajímal se Milan. Rozsvítil lampičku a začal se

probírat krabicí s CD-disky.

„Možná bys měl promluvit s Alenou.“

Milan k němu prudce zvedl hlavu. „To myslíš vážně? Nezdá se ti, že už to trochu

přeháníte?“

„Počkej,“ krotil ho Ivan. „Já nechci, abys s ní mluvil kvůli tomu, cos jí řekl ty. To si

s ní a se svým svědomím vyřiď sám,“ neodpustil si malé rýpnutí a spokojeně zaznamenal

Milanovo vzteklé syknutí. „Myslím ale, že bys ji měl varovat před Romanem.“

„Před Romanem? Proč?“

„Copak sis nevšiml, že začal s dobýváním?“

Samozřejmě všiml!

Neunikl mu mlsný pohled, jakým Roman dívku od začátku sledoval. Viděl, jak se ten

lovec skalpů k Aleně tiskne, jak k ní neustále naklání hlavu i to, že se několikrát jako by

mimoděk dotkl prsty Aleniny ruky. To by nesměl toho holkaře znát, aby mu spolkl, že tím nic

nesledoval!

A při každém projevu Romanova drzého svádění pociťoval v nitru nepochopitelný

záchvěv vzteku.

„Třeba se jí to líbí. Nevšiml jsem si, že by nějak protestovala.“ Opět zabořil nos

do zásobníku s disky, aby snad nějakým pohledem nebo gestem v obličeji neprozradil Ivanovi,

nač právě myslel.

„Houby, možná si ty jeho důvěrnosti ani neuvědomuje. Anebo prostě neví, co má

dělat. Takhle se k ní možná ještě žádný chlap nechoval.“

„Á, náš psycholog promluvil,“ poznamenal Milan jízlivě a znovu se na Ivana podíval.

„Pořád nechápu, co po mně chceš!“

„To je to tak těžký? Myslím si, že by měla vědět, co je Roman zač, dřív než s ním

půjde na rande. Víš dobře, jak ty Romanovy námluvy vždycky končí. Některou holku to může

dost poznamenat, zvlášť když je to její první známost.“

„Snad má vlastní rozum, ne?“

78

„Vždyť nemá žádný zkušenosti… Zatím ještě nemá šajna o tom, jaký můžou bejt

chlapi bídáci.“ Ivan si sedl na válendu proti Milanovi. „On je Roman jinak moc fajn kluk, ale

pokud jde o jeho způsob randění, mám často chuť dát mu pár do zubů. Vzpomínáš na tu

malou hnědovlásku, o které tvrdil, že je ta nejlepší kopie Cindy?“

„To říká přibližně tak jednou za dva měsíce,“ namítl Milan.

„Tohle bylo nějak před Vánoci. Přišla pak za ním do klubu, a on už tam seděl s jinou.

Copak jsi tam nebyl?“

Nemusel příliš pátrat v paměti, aby se mu vybavila srdceryvná scéna, při které

ze strany zhrzené slečny padaly prosby a slzy, zatímco Roman byl zcela nad věcí, odmítal se

s ní bavit a nakonec z klubu odešel i se svým novým objevem.

„Jo, byl jsem tam,“ přiznal nezúčastněně.

„A chceš snad, aby Alena dopadla stejně? To ji opravdu tak moc nenávidíš?“

Milan se zavrtěl na židli. Nad poslední Ivanovou otázkou se ani nehodlal zamýšlet.

„A proč jí to neřekneš ty?“

„Protože by si myslela, že to dělám jen proto, že bych si s ní rád začal sám.“

„A ne snad?“

Ivan se ušklíbl. „Myslím, že k tomu už jsem ti svoje řekl! Je mi jedno, jestli mě máš

za jejího psychologa nebo advokáta, nic ti vymlouvat nebudu, protože, jak vidím, ani to nemá

smysl.“

Milan se zatvářil smířlivě. „Třeba zbytečně plašíš,“ podotkl. „Ještě ji na žádné rande

nezve.“

Ivan vzdychl a zvedl oči ke stropu.

„A proč myslíš, že tady s tebou celou tu dobu mluvím?“ zeptal se věcně, když se

na kamaráda znovu podíval. „Právě s tím začal!“

Talíře s chuťovkami se rychle vyprazdňovaly.

Alena sledovala s úsměvem ve tváři, jak hostům připravené lahůdky tak chutnají.

„Co jsi dala do toho salátu, že jsou ty chlebíčky tak dobrý?“ zajímala se Nataša

upřímně.

„Nechtěj to vědět,“ pospíšil si Filip Tuček s odpovědí, ale aby si snad hostitelka jeho

poznámku špatně nevysvětlila, omluvně se usmál a sáhl po chlebíčku.

79

„Salát je kupovaný, ale veku jsem slabě namazala hořčicí,“ vysvětlila ochotně Alena.

„Ta možná dělá tu zvláštní chuť.“

Nataša ukousla další sousto, přičemž se tentokrát bedlivě soustředila na své chuťové

pohárky.

„Hm,“ pokývala souhlasně hlavou. „To bych neřekla, co taková maličkost dokáže. To

je nějaký rodinný recept?“

„No jistě, my jsme totiž taková mazaná rodina.“

Odpověď zazněla poněkud nečekaně a obě konverzující dívky se otočily za hlasem.

Milan tentokrát neskrývaně zaměřil svůj pohled na Alenu. Nasadil poněkud smířlivý

výraz.

Pokud si toho všimla, nedala to najevo. Její oči na něho chvilku hleděly zcela

bez výrazu a pak se od něho odpoutaly.

Zanedlouho zbývaly na každém z talířů poslední kousky, které si každý z přítomných

zdráhal vzít, aby nevypadal jako sobec. Alena je uspořádala na jeden tácek, prázdné talíře

zvedla ze stolu a zmizela v předsíni.

Milan usoudil, že zamířila do kuchyně, aby doplnila tabuli. To byla chvíle, na kterou

čekal. Zvedl se a odebral se za ní.

Připadalo mu, že ho všichni sledují, ale to byla hloupost, neboť nikdo v pokoji nemohl

tušit, co zamýšlí. Téměř nikdo mu také ve skutečnosti pozornost nevěnoval. Jen Ivana ho

doprovázel spokojeným pohledem, a Monika si stěžovala, že neustále někam courá.

Zmátlo ho, že Alenu v kuchyni nenašel. Neslyšel, že by za sebou zavírala dveře

koupelny či toalety, takže mu nešlo na rozum, kam se tak náhle poděla.

Pak se vynořila z otevřených dveří svého pokoje. Zřejmě si nejdříve zašla pro balíček

papírových kapesníků, který teď svírala v dlani.

Když spatřila, jak Milan postává v kuchyňských dveřích, na vteřinu se jí v očích

objevil údiv. Pak se protáhla kolem něho do místnosti a jakoby nic se zeptala: „Přišel jsi mi

pomoct?“

Kdyby se v tom okamžiku na něho podívala, přistihla by ho, jak na ni užasle zírá.

V hlavě si sumíroval, jak pokud možno velice nenápadně navede řeč na Romana, když ho

svým dotazem zaskočila.

Pokud řekne „ano“, bude to vypadat, že za ní přilezl, aby ulehčil svému svědomí za to,

jak s ní před partou mluvil. A jestliže odpoví záporně, musí vzápětí vysvětlit skutečný důvod,

proč tady stojí jako solný sloup. Ať už použije kteroukoli variantu, vždycky z toho vyplyne, že

mu na Aleně záleží víc, než míní připustit.

80

Když se nedočkala požadovaného vysvětlení, otevřela lednici a vyndala další dva talíře

plné lákavých lahůdek.

Milan postoupil za ní hlouběji do kuchyně. Obývací pokoj byl kuchyni příliš blízko,

a tak se obával, že by ho i přes hlasitou hudbu mohly zaslechnout nežádoucí uši.

Už se chystal promluvit, když za sebou vycítil pohyb.

Do dveří strčil hlavu Roman. „Nepotřebuješ s něčím pomoct, Alčo?“

Milan zlostně mlaskl. Sotva slyšitelně, ale poznal, že Alena to gesto zaznamenala.

„To je od tebe hezké, Romane,“ řekla. „Už mi pomáhá Milan. Ale když už jsi tady, tak

tam tohle můžeš vzít.“

Podala mu jeden z talířů.

„A podívej se, jestli mají všichni co pít,“ zvolal za ním Milan. „Když ne, tak vezmi

něco z balkónu.“

Přesvědčil se, že černovlasého Casanovu náležitě zaměstnal, a pak jeho oči znovu

putovaly k Aleninu obličeji. Roman mu svojí přítomností výborně nahrál.

„Dobrej kluk ten Roman, co?“

„Zdá se,“ odvětila stroze a dál čekala, co řekne.

„Nezval už tě taky na rande?“

Neodpověděla, a tak tiše pokračoval.

„On je po téhle stránce strašně aktivní. Víš, nic mi do toho není, ale asi bys měla vědět,

že Roman je… No, bejt tebou, držel bych se od něho dál. On totiž holky dost střídá a žádná

mu nevydrží moc dlouho.“ Neznělo to sice příliš kultivovaně, ale nakonec to přece jen dobře

zvládl.

Chvilku na něho mlčky hleděla, ale zdálo se mu, že ho pochopila.

„Milane, víš co?“ zeptala se pak. Počkala, až si bude jistá jeho pozorností a dodala:

„Měl jsi pravdu. Nic ti do toho není.“

Sklopila oči a s talířem v ruce odpochodovala do obývacího pokoje.

81

18

Alena pohlédla na osvícený ciferník hodinek. Pak vzdychla a převalila se na druhý

bok. Pokolikáté už?

Tři hodiny a pět minut již uplynuly z neděle, parta se rozešla před více jak dvěma

hodinami, a ona tady stále ještě civí do zdi.

Nebyla zvyklá chodit spát tak pozdě v noci, ale nejen proto nemohla usnout. Byla

příliš plná dojmů.

Poprvé se účastnila podobné akce a také ještě nikdy nestrávila tolik času v Milanově

přítomnosti. Doufala, že se uprostřed svých známých Milan dostatečně uvolní a nebude se

bránit ani rozhovoru s ní.

Téměř na ni nepromluvil. Výjimky vlastně udělal jen dvě a oběma ji velice překvapil.

Poprvé nemile. Tu urážku mu dlouho nezapomene, i když v průběhu večera se s ní

vyrovnala podstatně lépe, než si původně myslela. Podruhé ji udivil svým varováním

před Romanem.

Ten veselý mladík s postavou zápasníka ji svým chováním poněkud vyvedl z míry.

Zpočátku jí byl jeho zájem příjemný. Jeho docela pohledný obličej zářil úsměvem a také jeho

temně hnědé jiskrné oči jakoby se neustále smály. Vlasy měl černé, mírně zvlněné, moderní

sestřih a gel je držely v patřičném tvaru. Na svém vzhledu si dával očividně záležet a také

vhodně zvolený deodorant byl u mužů jeho věku spíše výjimkou. Působil jako sebejistý

člověk se smyslem pro humor a širokým rozhledem.

Postupně však nabývala dojmu, že má až příliš vysoké sebevědomí, hraničící až

s domýšlivostí. Jeho vědomosti se ukázaly být velmi povrchními a jeho vtip a zdánlivá

otevřenost až příliš účelové a neupřímné. Navíc jí začínaly vadit i jeho drzé doteky. Jakkoli

měly vypadat nahodile, ji tím neoklamal. Odhadla jeho pokoutné úmysly dřív, než s ní

promluvil Milan. Jeho slova ji jen ubezpečila, že si o Romanovi udělala správný úsudek,

a velice ji potěšila. Určitě ho stálo hodně sil, než se odhodlal za ní přijít.

Tím více se ho musela dotknout její odpověď. Nepochybně od ní takový přístup

nečekal, protože se vůbec nezmohl na žádnou reakci. Po zbytek večera už na ni nepromluvil

a usilovně se vyhýbal jejímu pohledu.

Jenže ona si nedokázala pomoci. Docela se jí dotklo, že ji pokládá za tak naivní, že se

nechá každým zlákat na hezká slovíčka. Nyní byla sama na sebe nazlobená, že s ním jednala

tak hrubě.

A pak Monika!

82

Během dnešního večera si ještě posílila své antipatie vůči té světlovlasé slečně.

Nedokázala se vyrovnat s jejím nápadným smíchem, nevázaností a hlavně s jejím chováním

k Milanovi. Vadilo jí, jak se k němu majetnicky vine, jak ho stále hladí a líbá. Divže ho přede

všemi nesvlékla do naha!

A navíc neodešla s ostatními.

Tenké stěny panelového bytu nemohly utlumit trapné vřeštění, když se s Milanem

společně sprchovali, ani živočišné projevy její rozkoše, které k Aleně o něco později doléhaly.

Nyní už v bytě vládlo ticho. Představovala si, jak asi oba oddechují ve vzájemném

objetí, zmoženi vášnivým milováním. A ona tady brečí do polštáře a nemůže spát!

Ležel se zavřenýma očima, ale spánek byl v nedohlednu. Tiskl se k hebkému dívčímu

tělu, které se k němu přiléhalo zády. Paže, jíž měl položenou přes Moniččino ploché břicho,

se rytmicky pohybovala nahoru a dolů, jak dívka spokojeně oddechovala ve spánku.

Dal jí zabrat.

Samozřejmě očekávala, že se budou spolu milovat, způsob, jakým se jí zmocnil, ji

však zcela vyvedl z míry.

Ještě nikdy se na ni nevrhl tak dravě, ještě nikdy tak neútočil na její tělo tak

majetnicky. Bral si ji hladově a nesmlouvavě řídil celý jejich akt. Překvapil ji, což se mu

v takových chvílích stávalo málokdy, ale brzy se vzpamatovala a ochotně se mu poddala.

Netušila, že si tím vlastně vylévá vztek, který se v něm v průběhu večera hromadil

a nesnesitelně nabobtnal po posledním rozhovoru s Alenou.

Panebože, to byla situace! Táhne se za ní, aby ji varoval před chybou, kterou by mohla

z nezkušenosti udělat, a ona ho takovým způsobem zpraží!

Stál tam jako idiot uprostřed kuchyně a proklínal Ivana, že za ním s tím hloupým

nápadem přišel, i sebe, že se nechal přesvědčit.

Ta scéna se mu v mysli stále vracela a jeho tělo jako by při každé takové připomínce

chrlilo nové dávky adrenalinu, které musel ze sebe vybít. Proto mu trvalo nezvykle dlouho,

než se konečně svalil vedle Moniky.

Několik minut leželi nehnutě bok po boku, ve tmě a tichu pokoje bylo slyšet jen jejich

hlasité oddychování. Jako by si oba rovnali v hlavě, co se vlastně v uplynulých okamžicích

odehrálo.

Asi by měl své chování Monice vysvětlit, ale jak jí oznámit, že mu posloužila jako

fackovací panák, a to ještě k tomu kvůli jiné dívce?

83

„Jsi v pořádku?“ šeptl nejistě, aniž se pohnul.

„Jo,“ hlesla tiše. Pak zavrtěla hlavou a vydechla: „Pane jo, myslela jsem, že tě

znám…“

Zvedl se na lokti a přejel jí dlaní po zplihlých vlasech. „Promiň, Moniko, jestli jsem ti

nějak ublížil… Nevím, co to do mě vjelo.“

Rty se jí roztáhly do úsměvu. „Prokrista, neomlouvej se. To přece neměla být výtka! Já

jen… No, už mi připadalo, že jsem vlezla do postele s nějakým jiným chlapem…“ Zvedla

ruku, aby ho rovněž pohladila po vlasech. „Je možné, že mi ušlo, co v tobě dřímá?“

Zabodla pohled do jeho očí, ale on je sklopil. Chtěl uniknout jejímu laserovému zraku,

aby si před ní zachoval své tajemství. Položil si hlavu na její hruď a rukou jemně přejížděl

po její hebké pokožce.

Spokojeně se zavrtěla pod jeho dotyky a na oplátku ho začala vískat ve vlasech.

„Stejně by mne zajímalo, co tě k tomu vedlo,“ uvažovala nahlas. „Nevěřím tomu, že to sám

nevíš,“ dodala, a když se ani pak nedočkala odpovědi, zkusila jít ještě dál: „Kdo tě tak

naštval?“

Ten nečekaně přesný zásah zastavil pohyb jeho ruky. Jen na okamžik, ale přesto věděl,

že se prozradil. Existuje vůbec něco, co by před ní mohl utajit?

Nadzvedl se a pohlédl na ni. „Můžeme tohle téma vynechat?“

Rozladění v jeho hlase patrně způsobilo, že na něho dále nenaléhala. Ovšem když

pozoroval její tajemný úsměv, neubránil se dojmu, že pochopila úplně všechno.

84

19

Strčila do dveří a dřív, než se zastavil jejich pohyb, vstoupila do pokoje.

Už po prvních dvou krocích ztuhla a pootočila hlavu do místa, kde koutek jejího oka

zaregistroval cosi nepatřičného.

Tak proto byly dveře přivřené!

Domnívala, že se Milan zavřel s Monikou ve svém pokoji. Rozložená sedací souprava

však pro jejich milostné hrátky nabízela mnohem více pohodlí než úzká válenda, proto

nejspíše zvolili za místo svého nocování obývací pokoj.

Věděla, že by měla vycouvat z místnosti, než se některý z nich probudí a její

přítomnost zjistí. Nemohla však od těch dvou odtrhnout oči.

Bylo to poprvé, co se jí naskytl pohled na spícího Milana.

Lačně si však užívala pohled na jeho zavřená víčka, tmavé, do oblouku zdvižené obočí

a rovný nos a litovala, že z jeho nehybného obličeje vidí jen levou polovinu.

Svou energickou bradu měl takřka celou ponořenu do blonďatých vlasů své milenky.

Když Alena pozorovala, jak Monika spokojeně dřímá v mladíkově objetí, spaloval ji

nesnesitelný plamen závisti. Jak ráda by se sama ocitla na jejím místě, obklopená Milanovými

svalnatými pažemi a vůní jeho těla!

Konečně se donutila otočit a vyjít z pokoje. Opatrně za sebou znovu přivřela dveře

a odebrala se do kuchyně.

Z toho, co spatřila uvnitř, se jí podlomila kolena.

Dřez i pracovní deska doslova přetékaly talíři, sklenicemi a šálky od kávy či čaje.

Jídelní stůl byl zaplněn lahvemi od alkoholu i limonád, z nichž některé zanechávaly na

původně světle žlutém ubrusu barevné stopy. Mezi lahvemi se také nacházely talíře poseté

nedojedenými zbytky jídel, které za těch několik hodin stačily pěkně zaschnout.

Monika jí za sebe a za Milana slíbila, že se svorně o nádobí postarají. Vždyť se na

jejich večírek už nadělala dost. Také způsob, jak se postarat, napadlo Alenu, když tupě zírala

na tu spoušť a sbírala síly a odhodlání pustit se do úklidu.

Po cestě k dřezu si pustila rádio. Jen potichu, aby nerušila spáče v pokoji, ale aby jí

hudební kulisa poněkud zpříjemnila nelibou činnost. Natolik zabrala do díla, že přes šplíchání

vody a zpěv Petra Koláře neslyšela, že se někdo pohybuje po předsíni.

„Co to tu vyvádíš, prosím tě?“

Nebyl to silný hlas, spíše součást zívnutí, ale zazněl tak nečekaně, že sebou Alena

nejdřív trhla, než otočila hlavu ke dveřím.

85

Monika stála mezi dveřmi, drbala se v rozcuchaných vlasech a mžourala na ni proti

oknu rozespalýma očima. „Vždyť ještě není ani devět,“ zívla znovu.

Alena poznala, že je navlečená do Milanovy džínové košile. Pod ní je zřejmě ještě

nahá, pomyslela si.

„I tak budu mít co dělat. Nejde jen o to nádobí, ale musím uklidit celý byt,“

vysvětlovala a odpustila si přitom jakékoli narážky na Moničin slib. „Odpoledne se totiž

vracejí naši, tak chci, aby to tady našli v pořádku.“

Monika zvedla bradu na náznak pochopení. „Tak počkej, já ti s tím pak pomůžu.“

Otočila se a zamířila na toaletu. Její bosá chodidla směšně zapleskala po linoleu, které

pokrývalo podlahu kuchyně.

O chvilku později se šourala zpět do pokoje. V kuchyni se znovu objevila ve chvíli,

kdy na odkapávači čekalo na utření několik posledních talířků.

„Jé, ty už to máš?“ vyhrkla překvapeně.

Alena ji nenápadně sjela kritickým pohledem.

Učesat se ještě nestihla, ale na sobě už měla své vlastní oblečení. Asi jí dalo trochu

práce, než všechny součásti poskládala dohromady, že jí oblékání zabralo tolik času. Tričko

volalo po žehličce, jak asi celou noc leželo někde pohozené.

Pomohla Aleně uklidit nádobí do skříněk a pak se znaveně uvelebila na židli

a pozorovala Alenu, jak otírá linku a prostírá přes jídelní stůl čistý ubrus.

„Dáš si něco ke snídani?“ zeptala se Alena.

„Zbyla ještě nějaká z těch tvých báječných pomazánek?“

„Jistě.“ Ta pochvala ji zahřála u srdce, přestože zazněla z Moničiných úst. Vyndala

z ledničky misku, odklopila víčko a naklonila ji tak, aby Monika spatřila hromádku lákavě

vyhlížející směsi. „Chceš ji namazat na rohlík nebo na chleba?“

„Dej mi nůž a dva rohlíky, já už se obsloužím.“

Alena před ní položila talířek s pečivem a do misky zabodla příborový nůž. Pak

natočila vodu do varné konvice, a když ji zapnula, znovu se obrátila na Moniku. „Piješ po

ránu kafe, nebo čaj?“

„Kafe, díky. Radši instantní.“

Ukousla si z namazaného rohlíku a sledovala, jak Alena připravuje hnědé granulky

do dvou připravených šálků a pak si do porcelánové misky sype kukuřičné lupínky. Zalila je

mlékem a usedla naproti Monice.

86

Svou oblíbenou snídani si však dnes nedokázala vychutnat. Znervózňovala ji Moničina

přítomnost. Kdykoliv se na ni podívala, připomněla si trapné scény ze včerejšího večera, které

se odehrávaly v křesle naproti ní a jejichž hlavní iniciátorkou Monika byla. Vybavila se jí

i záviděníhodná poloha, ve které ji nalezla dnes ráno. Aby se vyhnula takovým představám,

usilovně se snažila držet svůj zrak nad miskou s jídlem. Přesto na sobě stále cítila její pohled.

Pozornost, kterou jí Monika věnovala, vyvolávala u Aleny velké rozčilení. Marně

přemítala, o čem by se s ní mohla bavit, i když k tomu neměla vůbec chuť. Ticho bylo ale

ještě tíživější.

Přetnul je Moničin dotaz: „Tak jak se ti líbil večírek?“

„Ale jo, líbil,“ zamumlala Alena. Polkla sousto, které převalovala v ústech a dodala:

„Mile mě překvapilo, že jste mě tak pěkně přijali mezi sebe,“ vypravila ze sebe nakonec, aniž

zvedla oči od jídla.

„No, já mezi ně vlastně moc nepatřím. Prostě to tak vyplývá ze situace, že to táhnu

s Milanem.“

Tomuto tématu se Alena chtěla vyhnout, proto se tvářila, že je dál zcela zaujatá

konzumací snídaně.

„Všimla jsem si, že ses bavila s Romanem,“ promluvila po chvilce Monika. „Nezval tě

na rande?“

Tentokrát k ní Alena vzhlédla. „Zval.“

„No jo, to jsem si mohla myslet,“ pokývala hlavou Monika. „On totiž Románek přímo

letí na typy, jako jsi ty.“

„Ale jak jsem tak pochopila, ty holky mu moc dlouho nevydrží. Milan mi alespoň

něco.“ Nedokončila větu, neboť hlasité cvaknutí konvice oznámilo, že voda na kávu je

připravená.

Alena vstala, aby zalila hnědé granulky a díky tomu nepostřehla zkoumavý pohled,

který za ní Monika vyslala.

„Sladíš?“

„Ne, díky,“ odvětila Monika a opřela se, aby před ni mohla Alena postavit kouřící

šálek. „Co že ti to Milan říkal?“

Alena usedla zpět na své místo. Tentokrát už jí připadalo hloupé vyhýbat se očnímu

kontaktu, a tak ten pohled vydržela. Naštěstí netrval dlouho, protože Monika se naklonila nad

šálek a nedočkavě foukala do tmavého nápoje, aby ho zchladila.

„Varoval mě před ním.“

87

Monika se nepohnula, jen oči zvedla vzhůru k Aleně.

„Pokládá tě asi za velkou naivku, když si myslí, že se necháš těmi Romanovými

průhlednými řečičkami oblbnout.“

Hm, tak na tohle máme stejný názor, napadlo Alenu. Milan se jí tím opravdu dotkl.

Z náhlého popudu se ho však nyní rozhodla hájit.

„Je od něho hezký, že se stará… Mohl by mě nechat, ať se spálím sama. Je dobrý

vědět, že mu na mně aspoň trochu záleží.“

„To jistě,“ odvětila Monika, než si konečně s labužnickým požitkem dopřála dva

doušky povzbudivého moku.

Alena se vrátila ke své snídani a uvažovala, zda skutečně zaslechla v jejím hlase

ironický podtón, nebo si jen něco namlouvá. Možná Monika nerada slyší, že její miláček

projevuje citovou náklonnost také jiné dívce než je ona.

A tak je našel Milan.

„Ahoj, holky,“ pozdravil, když vešel do kuchyně, oděn jen do šedých boxerských

slipů.

Alena zvedla hlavu, aby stejně jako Monika odpověděla na pozdrav. Jakmile však

spatřila jeho sporý oděv, paže, která nesla k jejím ústům další porci snídaně, ztuhla vpůli

cesty, a ona jen užasle sledovala ten kompaktní systém svalů, který se ladným pohybem blížil

ke stolu.

Neunikla mu její pozornost, ale snažil se to nedat najevo. Byl to ovšem takřka

nadlidský výkon, neboť přihlouplý výraz široce rozevřených očí, které na něho zíraly přes lžíci

zvlhlých kukuřičných lupínků, působil opravdu směšně.

Uhnul tváří stranou a přitom ho zaujala uklizená kuchyňská linka.

„Páni, tady se někdo činil,“ řekl uznale a otočil se zpět.

Alena si uvědomila, že se znovu dívá na ni, a to ji konečně vzpamatovalo. Vsunula

naplněnou lžíci mezi údivem pootevřené rty, a cítila, jak jí nabíhá do tváří ruměnec. Na jeho

slova nereagovala, podle všeho o to ani nestál.

Zastavil se u Moniky. Jednu ruku položil na opěradlo její židle, dlaň druhé ruky opřel

o desku stolu, čímž sklonil hlavu do těsné blízkosti jejího obličeje a zpříma se jí zahleděl do

očí.

Monika mu jeho pohled opětovala. Lehce zaklonila hlavu, aby na něho lépe viděla

a doslova se vpíjela zrakem do jeho zorniček.

„Vyhládlo ti,“ zeptal se jí tichým, zastřeným hlasem.

88

„Taky mělo proč,“ odpověděla Monika a zavrtěla se na židli.

Jeho obličej se pohnul směrem k ní.

Zlehounka zavírala víčka, tak jak se jeho rty pomaloučku přibližovaly k jejím, až je

konečně náruživě objaly, a o vteřinu později už jazykem prozkoumával její ústní dutinu,

svlaženou horkou kávou.

Alena prožívala další trapnou chvilku. Snažila se oči udržet nad svou miskou, ale ty

jako by se samy zvedaly k dvojici na druhé straně stolu. Žárlivě sledovala ten bezostyšný

projev vášně a přála si stát se neviditelnou, aby u toho nemusela být.

Pomalu zvedla šálek k ústům, aby se napila, ale káva neprošla přes její stažené hrdlo,

takže se zakuckala.

Ten zvuk je upozornil, že nejsou u stolu sami. Pomalu odlepili od sebe rty, ale jejich

oči zůstávaly v kontaktu.

Pak Monika zdvihla nakousnutý rohlík a nastavila ho mezi sebe a Milanova ústa.

„Chceš ochutnat?“

Aniž z ní spustil oči, naklonil se a oddělil silnými zuby velké sousto. Když

přežvykoval, jako by mimoděk otočil hlavu k Aleně.

Tvářila se naprosto nezúčastněně, ale on věděl, že je sledovala. Po celou dobu cítil

v zátylku její pohled.

„A čím se to krmíš ty?“ zeptal se koutkem úst.

„Tím co vždycky,“ odvětila suše a než si stačila uvědomit své počínání, zvedla nově

naplněnou lžíci a pokynula jí k němu. „Chceš snad taky ochutnat?“

Dvě tři vteřiny si ji zkoumavě měřil, než odpověděl.

„Ne, díky. Připadá mi, jako by to už někdo jedl, ale pak si to jeho žaludek rozmyslel.“

„Strašně vtipný,“ ušklíbla se a vložila si jím odmítnuté sousto do úst. Pak si však

barvitě představila význam jeho posledních slov a jídlo jí najednou rostlo v puse.

Její strnulý výraz vyvolal úsměv na jeho rtech. Pobaveně sledoval, jak obtížně

přežvykuje a polyká. A když nasupeně vstala a vyškrabala zbytek snídaně do odpadkového

koše, vyprskl smíchy.

„Copak, už ti nechutná?“

Neodpověděla, jen se zamračila a pohodila hlavou.

Líbilo se mu, jak v jejích očích tančily jiskřičky hněvu. Dodávalo jí to svěží půvab.

Její tvář nenesla ani stopu po včerejším líčení, přesto se mu zdála přitažlivější než jindy. Jako

89

by dnes už dokázal prohlédnout skrz ty nevzhledné pupínky až tam, kde se skrývala její

skutečná krása.

Štvalo ji, když si z ní utahoval, ještě k tomu před Monikou.

Ta dál seděla na židli pro ni až netypicky zamlkle. Zády se opírala o opěradlo židle a

oči měla zaměřeny na prsty své pravé ruky, v nichž si pohrávala s kávovou lžičkou. Jako by se

předchozí rozhovor odehrával mimo její vnímání.

Milan si přisunul jednu z neobsazených židlí blíž k Monice a posadil se tak, že ji

objímal celou levou polovinou těla. Naklonil se nad Moniččin téměř prázdný šálek a zhluboka

vdechl aroma kávy. Pak zvedl pohled k Aleně, která dosud stála se založenýma rukama u

kuchyňské linky. „Dal bych si taky kafe. Nebo radši čaj. Zelenej a nesladkej,“ zdůraznil se

zdviženým prstem.

„Co ti brání?“ zeptala se příkře a pokynula vedle sebe. „Konvice funguje.“ Znovu

zkřížila paže na hrudi a statečně odolávala jeho pohledu.

„Myslel jsem, že bys mě taky mohla obsloužit, když tu dneska zastáváš roli

hospodyně.“

„Ty jsi tady doma víc než já,“ odsekla a zamířila do svého pokoje.

O tom silně pochybuju, pomyslel si s hořkým úsměvem.

90

20

Ležela na posteli se zavřenýma očima a cítila, jak ji jeho dlaně hladí. Začaly

ve vlasech, sjely na krk a pomalu postupovaly níž, až se zastavily na jejích ňadrech.

Obkroužily tvrdnoucí bradavky a pak je opustily, aby spočinuly na jejím břiše. Tam jeho prsty

vykreslily neviditelná kola a směřovaly dál, až mezi její štíhlá stehna. Cítila teplé vlhko

ve svém klíně a její ústa vydala tichý sten.

Pak otevřela oči a zahleděla se do tmy.

Nikdo u ní neseděl. To její prsty brázdily po těle vysněné cestičky. Přejížděla si po těle

a slastně přitom sténala. Zalekla se svých pohybů a vzdechů, rychle vyndala ruce zpod peřiny.

Vzpomněla si na babičku a zaposlouchala se do ticha. K jejím uším se však neslo jen

spokojené pochrupování.

Otočila se na bok, dala si ruku pod polštář a vydechla: „Milane…“

Vztahem s Milanem se zaobírala i ráno, když stála v koupelně před zrcadlem a líčila

se. Mohla za to jizvička na její tváři, docela malý, ne příliš hluboký dolíček. Milan ho měl rád,

často ji na něj líbal. O jeho vzniku však nevěděl vůbec nic, namluvila mu, že to je pozůstatek

po planých neštovicích. Ještě dnes přitom v mysli jasně viděla prsten, který spatřila

bezprostředně před tím, než pěst, kterou zdobil, dopadla na její obličej. Kdyby Milanovi řekla

pravdu, musela by mu poodhalit hodně ze své minulosti, ale ona se mu nechtěla svěřovat víc,

než bylo nutné. Přece jen by se mu leccos nemuselo líbit. A ona o něj nechtěla přijít.

Už dlouho to cítila, ale teprve přede dvěma dny si to otevřeně přiznala.

To nedělní ráno, když se u Králových převlékala z Milanovy košile do svého prádla,

spočinul její pohled na spícím mladíkovi. Několik minut ho pozorovala, aniž tušila, že zhruba

čtvrthodiny předtím téměř na tomtéž místě stála za stejným účelem Alena. Se zatajeným

dechem pozorovala, jak leží s hlavou na polštáři a pravidelně oddechuje. Tehdy si uvědomila,

jak silné pouto ji k němu váže.

Proč právě ten den? Znala ho přece tak dlouho…

Jak dlouho vlastně?

Těžko by si vzpomínala, kdy si ho poprvé všimla v klubu, zato bezpečně věděla, kdy

se spolu poprvé milovali. Bylo to 19. června, v předvečer výročí úmrtí Milanovy matky. V té

chvíli ovšem ještě neměla zdání, že je ten den pro Milana nějak významný a že ta smutná

připomínka podstatně ovlivnila jeho chování. Dozvěděla se to až druhý den ráno, když jí

s hlavou v jejím klíně a se slzami v očích vyprávěl svůj příběh.

91

Takže dnes je to bezmála deset měsíců. Tak dlouho ještě s žádným chlapem

nevydržela. Ale také to ještě s žádným z jejích předešlých nápadníků nešlo tak rychle.

Začátek toho sobotního večera trávili v klubu společně s Ivanem a dalšími z party,

které ovšem tehdy ještě příliš neznala. Vždyť si teprve den předtím umínila, že ten šedooký

hezoun, co po ní neustále hází pohledem, se stane vhodnou náplastí na rány, které jí v srdci

zanechaly předchozí vztahy. Kdyby tak tehdy tušila, jak pevně si tu náplast ke svému srdci

přilepí…

Na rtech se jí objevil lehký úsměv, když si znovu připomněla chvíli, kdy spolu tančili.

Z reproduktorů pěla Celine Dion svůj titanikovský doják a parket se zaplnil. Také na

Milanovy city jako by emotivní tóny těžce dolehly. Pamatovala si, jak zpočátku ostýchavé

doteky jeho rukou nabývaly na důrazu i smělosti, jak se k ní tiskl stále těsněji a čím dál

pevněji ji objímal.

„Pojďme někam pryč,“ vyzval ji nakonec a ona mlčky přikývla.

Kdo ví, proč ji vlastně napadlo vzít ho již tehdy do garsonky. Prostě se jako obvykle

neřídila rozumem, ale zcela se oddala tužbám svého těla.

On souhlasil a po zbytek večera se svěřil do jejích rukou.

Když poprvé dosáhl vyvrcholení a svalil se na bok vedle ní, sevřel ji ve své náruči,

přitáhl k sobě a šeptl jí do ucha: „Děkuju.“

Bylo to poprvé, kdy jí někdo za milostný akt děkoval. Tím slovem si ji zcela získal.

Další průběh jejich známosti probíhal podobně, jako to už znala z minulosti, a přece

tak strašně odlišně. Bohužel si ten rozdíl začala uvědomovat v době, kdy už bylo pozdě.

Naučila Milana zbožňovat sex, a sama se naučila zbožňovat jeho.

Jen jednou v životě si dovolila ten přepych zamilovat se. Vystřízlivění bylo příliš

bolestné, než aby si to přála zopakovat. Rány na těle se zhojily poměrně brzy, ty na duši léčila

podstatně déle. Zapřísahala se, že už nikdy nepodlehne. A teď v tom byla znova!

Jak se to jen mohlo stát, zatraceně?

Možná proto, že dosud žádný její vztah nevydržel tak dlouho. A možná prostě kvůli

Milanovi samotnému.

Nešlo jen o jeho hezkou tvář a vypracované tělo. Přitahoval ji svojí rozporuplností.

Z obličeje s výrazným nosem, úzkými rty, mohutnou dolní čelistí a neústupným výrazem očí

na dálku vyzařoval respekt. Snad s výjimkou Ivana a jí se s ním obvykle nikdo nepouštěl

do žádného sporu. A pokud se přece s někým cizím dostal do křížku, zpravidla vůbec nebylo

nutné, aby použil jako argument své silné paže k tomu, aby protivník uznal jeho převahu

a sám se snažil vyklidit pole.

92

A přece tak málo stačilo k tomu, aby jeho pohled zjihl a on se jí schoulil v náručí jako

malý, bezbranný kluk.

Nechtěl, aby ho nějak zvlášť konejšila, stačilo mu, když ho pevně objímala a hladila

po vlasech. Svým způsobem v ní v té chvíli nacházel náhradu své mrtvé matky.

V poslední době už takových chvilek povážlivě ubylo. Všimla si toho, stejně jako

skutečnosti, že byl vážnější, zamyšlenější a častěji se s ní hádal. Během posledního víkendu

konečně pochopila proč.

Příčina všech těch změn měří něco málo přes sto šedesát centimetrů, má hnědé vlasy,

velké oči a pihu nad horním rtem. Ta nanicovatá holka, které ještě před nedávnem nemohl

přijít na jméno a které se ona nejednou zastávala!

A zatím jí má Milan plnou hlavu z úplně jiného důvodu.

Vzpomněla si na nedělní dopoledne, na jejich slovní přestřelku u snídaně. V té chvíli

to byla ona, kdo se rázem ocitl na vedlejší koleji, a nesmírně se jí to dotklo. Ačkoliv Milan

častoval Alenu provokativními narážkami, Monika vytušila, že skutečnost je jiná.

I když si to snad sám odmítá připustit, on tu malou potvoru s nevinnou tvářičkou

miluje, anebo k tomu má velice blízko. A nebylo pochyb, že Alena chová k Milanovi podobné

city. Monika si všimla, jak ho během sobotního večera hltala očima při každé vhodné

příležitosti. Jediné, co jí ještě trochu hraje do karet, je skutečnost, že ti dva o svých citech

navzájem nevědí, a pokud ona neprozradí, co zjistila, mohou svým nepřátelským chováním

svému vztahu spíše uškodit.

Jenže ono nejde jen o Alenu. Pokud mu to nevyjde s ní, určitě se dříve, nebo později

objeví jiná. Když se nebude mít na pozoru, ztratí ho.

Vlastně ten proces již začal.

Už několik dní to bylo hmatatelné jako dvě vrásky, které se jí nedávno objevily kolem

očí. Nezabývala by se jimi, kdyby je nezávisle na ni minulý týden nezaregistroval i Milan.

Vrásky vášně, říkal jim s úsměvem, ale jí tuze vadilo, že si jich všiml. Najednou si začala

uvědomovat ty tři roky, které ji od něho oddělují. Nebylo to mnoho, znala páry, kde žena byla

starší o pět i více let. Ty se ale daly dohromady mnohem později. Milanovi je osmnáct.

Osmnáct!

Jí bude brzy dvaadvacet, ale zkušeností má více než mnohá třicetiletá žena.

Milan se věkovým rozdílem mezi nimi nikdy nezabýval, vždy se jen pečlivě soustředil

na to, co spolu zažívali v dané chvíli. Rozhodně s ní nepočítal jako s někým, s kým by měl

strávit zbytek života. Tak to ostatně sama chtěla. Původně.

93

Kdyby tak tušila, jakou na sebe uplete past, byla by se tehdy na diskotéce raději

poohlédla po jiné kořisti. Nyní už ale bylo pozdě zpytovat svědomí. Teď už musí napnout

všechny síly k tomu, aby jí ptáček z klícky jen tak neuletěl.

Proto mu také nikdy nesdělila všechno ze své minulosti. Vymyslela si historku o jedné

vážné známosti a doufala, že jí Milan stále věří. V souvislosti s tím ji značně znervózňoval

Filip Tuček, jenž měl o jejích partnerech docela slušný přehled.

Obávala se, že by s ní Milan nezůstal, kdyby znal pravdu. Právě tak se ovšem bála, že

by jí utekl, pokud by věděl, jak moc jí na něm záleží. Nenechal by se k ní připoutat, což by si

ona velice přála. Proto před ním své pravé city pečlivě střežila, i když si tím někdy

připravovala bolestné chvilky.

A nyní by se ho měla vzdát? A ještě kvůli nějaké takové…

To nikdy!

94

21

„Moc hezké, děkuju.“ Zbyněk Král zalovil v peněžence a podal mladé květinářce

peníze. „To je dobrý,“ mávl rukou a opatrně zvedl z pultu kytici gerber.

Žena se zářivě usmála. Líbil se jí zákazník i nezvykle vysoké spropitné, které jí

zanechal. Dívala se za ním, jak kráčí podél hřbitovní zdi a uvažovala, jakou dámu asi tou

nádhernou kyticí poctí. Ze svého místa už nemohla vidět, že ten fešný čtyřicátník prošel

branou hřbitova a za chůze přelétl očima květiny ve své ruce, jako by se chtěl ještě jednou

přesvědčit, že je vše, jak náleží. Bylo jich opravdu sedm. Sedm krásných rudých gerber,

přesně tak vypadala Miladina svatební kytice.

Dnes je nesl na její hrob.

To vědomí mu svazovalo nohy. I když se díky nové partnerce dostal z nejhoršího,

pohled na místo Miladina posledního odpočinku ho pokaždé rozklepal. Čím více se k němu

blížil, tím šel pomaleji. Když je měl na dohled, zastavil se úplně.

Nad žulovou deskou se tyčila známá postava. Vlastně ho ani nepřekvapilo, že je tady,

ani to, že se mu o svém záměru předem nezmínil.

Znovu vykročil po asfaltové cestě. Mladík si ho všiml, teprve když byl od něho sotva

na deset metrů. Krátce se podíval jeho směrem, ale pak se opět otočil ke hrobu.

„Ahoj, tati,“ pozdravil, když Zbyněk stanul vedle něho, ale ani pak se na něho

nepodíval.

„Ahoj, Milane. Říkal jsem si, že tě tu dneska nejspíš najdu.“

„Jo, dřív jsem to nějak nestih´.“ Styděl se přiznat pravdu. „Kde máš Linu?“

Od jejich návratu ze Slovenska Milan ani jednou neřekl jeho ženě „Julčo“. Zbyňka to

samozřejmě těšilo, ale tuze rád by přišel na to, co ho k tomu tak najednou přimělo. „Musela

ke své matce. Zlomila si ruku a děda je v lázních, tak se Lina stará o nákupy a prádlo. Ale ona

sem se mnou stejně nechodí,“ dodal pak.

„Proč? Tobě by to vadilo?“

Zbyněk na něho překvapeně pohlédl. „Myslí si, že by to vadilo tobě.“

Milan nereagoval. Jen se poněkud napřímil a skousl dolní ret. Díval se, jak otec

přistupuje ke hrobu, nalévá vodu z přinesené lahve do vázy a vkládá do ní kytici.

„V poslední době sem už nechodíš tak často, že ne?“ ptal se Zbyněk přes rameno.

„Ne.“ A dnes tu málem nestál!

Dnešní den měl spojený s napsáním maturitní písemné práce. Teprve když spatřil

datum napsané na tabuli, vzpomněl si, že je pro něho významné i z jiného důvodu.

95

Poprvé za celou tu dobu zapomněl na výročí, které se s matkou pojilo. Jak by také ne,

když se mu myšlenky neustále točí jiným směrem. A nešlo jen o maturitní zkoušky.

„Abys tomu rozuměl,“ otočil se na něho otec. „To neměla být výtka. Je jen dobře, že

se s tím konečně vyrovnáváš…“

„Tati, prosím tě, tady ne,“ přerušil ho Milan razantně.

„Jistě, promiň.“ Zbyněk nechtěl přijít o jedinečnou možnost s Milanem mluvit, navíc

o samotě. „Vidím, že jsi byl taky tradiční,“ kývl k desce hrobu.

Milan pochopil, že naráží na tři anturie, jejichž veliké červené květy se vyjímaly

ve druhé z váz. Matka je měla vždycky ráda. Otec ne, tvrdil, že na jeho vkus vypadají příliš

uměle.

„Bohužel to je to jediné, co jí můžu ještě k narozeninám přinést,“ vzdychl.

„Lině se tyhle kytky taky líbí,“ snažil se Zbyněk dál odvádět řeč.

Milan chvilku váhal, ale pak otce naprosto šokoval dotazem: „Mají toho hodně

společného, viď?“ Díval se mu přitom přímo do tváře, takže Zbyněk viděl, že svá slova míní

vážně. „Přiznej, táto, že sis vybral Julii proto, že se tak podobá mámě.“

Zavrtěl hlavou. „Vzal jsem si ji proto, jaká je ona sama, ne komu se podobá…“

„Možná to fungovalo podvědomě…“

„Nic takového,“ přerušil ho Zbyněk. „Nevím, proč za vším, co udělám, musíš hledat

nějaký skrytý důvod?! To se sakra nemůžeme chvilku bavit normálně?“

Milan chvilku pozoroval jeho rozohněný obličej a pak bez jakýchkoli zjevných emocí

řekl: „Ale jo, samozřejmě, že můžem. Já nevím, proč se hned rozčiluješ? Chtěl jsem ti jen

říct, jak jsem rád, že jsi to udělal.“

V klubu bylo ten večer nějak moc zakouřeno. Anebo ji oči pálily po probdělé

a probrečené noci? Kvůli klukovi plakala jen jednou, i když z jiného důvodu než včera. Od té

doby se snažila, aby se jí žádný vztah nezadřel pod kůži. Musela to být vždy ona, kdo měl

navrch. Dokud nepotkala Milana.

Cítila, že pokud to mezi nimi dopadne špatně, bude to pro ni mít hrozivé důsledky.

Vždyť už nyní se klepe strachy, když si jen pomyslí, že by k tomu mohlo dojít. Už dnes kvůli

tomu špatně spí a nechutná jí jíst. Co teprve bude dělat, až se s ní skutečně rozejde?

Prostě se to nesmí stát!

„Ahoj, Moniko.“

Zvedla hlavu a spatřila oválný obličej Romana Konečného.

96

„Dneska sama?“

Vyhlížel poněkud ustaraně. Napadlo ji, že také na ní musejí být její úvahy znát. Rychle

naladila úsměv a odpověděla mu na pozdrav.

„Milan tu musí být každou chvíli,“ dodala pak. „Chtěl se jen zastavit na hřbitově.“

Roman si bez zeptání přisedl. „Já vlastně ani nechci mluvit s ním,“ řekl, „ale s tebou.“

Zvedl z ubrusu pivní tácek a začal si s ním hrát. „Víš, já… Chtěl bych se tě na něco zeptat…“

„Na Alenu?“

Překvapeně k ní zvedl hlavu. „Jak to víš?“

Pokrčila rameny. „Tak mě to napadlo.“

„Něco ti říkal?“

„Milan? Ne. Ale já jsem se o tobě bavila s ní.“

„Fakt?! A co říkala?“

Věděla, že musí být opatrná a nic nepřehánět. Jen tak Roman uvěří, že to, co mu tu

vykládá, je naprostá pravda. Znovu pohodila rameny. „Že se jí zdáš jako prima kluk.“

„Fakt?“ Jeho oči na chvilku nabraly velikost pingpongového míčku, ale pak se v nich

objevil pochybovačný výraz. „Ale na rande se mnou nechtěla jít.“

„Když ty jsi na ni udeřil přímo. To nesmíš. Není z těch, které ti hned skočí kolem krku.

Kruci, Romane, copak zrovna tebe musím učit znát holky?“

„No, já si klidně nechám poradit…“

„Zavolej jí. Když to uděláš, bude vědět, že jsi o ní přemýšlel a tvůj zájem trvá. To by

na ni mělo zabrat. Znáš číslo?“

„Odkud asi?“

„Nemyslím mobil. Mají přece ještě pevnou linku“

„Á jo! No, ale ani to nemám.“

Zvedla oči v sloup, ale pak sáhla do kabelky pro tužku, vytrhla Romanovi z prstů pivní

tácek a napsala na něj devět číslic. Znala je zpaměti, i když je dosud ani jednou nepoužila.

Když už se s Milanem kontaktovala, tak prostřednictvím mobilních telefonů.

„Na! A snaž se,“ pobídla ho. Tak trochu i kvůli mně.

Ta neuvěřitelná slova, která Milan pronesl nad hrobem své matky, Zbyňkovi doznívala

v hlavě, ještě když spolu o čtvrthodiny později seděli v autě. Až tohle bude vyprávět Lině!

97

„Tady mi zastav, tati,“ pokynul mu Milan, když projížděli kolem klubu.

Splnil jeho žádost, ale když vystupoval, ještě se ho zeptal: „Vážně nechceš jet radši

domů na večeři?“

Milan už stál na chodníku. Sehnul se ke dveřím a vysvětlil: „Mám tu domluvenou

schůzku.“

Zbyněk se zatvářil spiklenecky a s chápavým úsměvem na něho kývl: „Kdy ji

uvidím?“

Milan zaváhal, ale pak zavrtěl hlavou. „Myslím, že pro to není žádný důvod.“

98

22

Už ani nevěděl, jaké to je – přijít domů jako první a uvelebit se v obývacím pokoji

na pohovce a nohy si položil na desku konferenčního stolku.

Pohodlně se opřel, ruce si založil v týle a zaposlouchal se.

Až z kuchyně k němu zaznívalo cvakání vteřinové ručičky nástěnných hodin – zvuk,

který v běžném chodu domácnosti zcela zanikl. Venku před domem štěkal jakýsi malý pes

a křičely děti, ale tady v bytě vládlo příjemné ticho. Nikdo se ho na nic nevyptával, nikdo tu

nemluvil, nepobrukoval si, ani se nahlas neučil. Nikdo tu nepobíhal, ani nepřekážel.

Bez Aleny to tu prostě bylo docela jiné.

Klidnější.

Vzdušnější.

Prázdnější.

Bez ní to tu zkrátka nebylo ono.

Do háje, zaklel, bydlí tu sotva půl roku, a člověku připadá, jako by sem patřila

odjakživa. Čím vlastně ta holka vytváří ve svém okolí tu zvláštní atmosféru? Čím to, že mu

ve své nepřítomnosti tolik schází? Vždyť přece není tak výjimečná… Anebo je?

Sundal nohy se stolu, natáhl se na pohovku a předloktí pravé paže si opřel o čelo. Zíral

do stropu a jako na filmovém plátně se mu před očima zjevil rozesmátý Alenin obličej. Zavřel

oči, ale tím nic nevyřešil. I pod víčka se mu vkradla ta veliká hnědá kukadla, nakrčený nosík

a rty, které se chvilku smály a hned se zase špulily, jako to dělaly, když si z ní tropil žerty.

Až z toho usnul.

Probudily ho hlasy z předsíně.

Pomalu se rozkoukával a zvedal se přitom z pohovky. Když Julie nakoukla do dveří,

stál už na nohou.

Obdařila ho jedním ze svých milých úsměvů. „Milane! Co že jsi dneska doma?“

„Ahoj, Lino. Ahoj, tati,“ pozdravil ji i otce, který se vynořil za ní. Protáhl se a podrbal

se v rozcuchaných vlasech. „Chtěl jsem dělat na maturitních otázkách, jenže jsem usnul.“

Zabloudil pohledem k číslicím na videopřehrávači. Ukazovaly půl sedmé. Překvapilo ho, že

spal bezmála tři hodiny. Jeho tělo se asi rozhodlo vybrat si dluh za jeho pozdní noční příchody

v minulých dnech.

„Jedl jsi něco?“ ptala se Julie cestou do kuchyně.

„Nemám hlad,“ odvětil, i když to tak docela nebyla pravda.

99

„Máme od včerejška francouzské brambory. Nedal by sis?“

Zaváhal jen na vteřinu. „Tvoje francouzské brambory si dám vždycky,“ řekl nakonec.

Zbyněk pozoroval jejich krátkou konverzaci a na rtech se mu objevil úsměv. Byl

šťastný, že se Milan chová k jeho ženě podstatně lépe než v prvních týdnech, co ji poznal.

I bez toho, co mu včera řekl na hřbitově, byla změna v jeho jednání naprosto evidentní. Byl

ke své nevlastní matce vstřícný, přívětivý, nikdy vůči ní nepoužil ostřejšího slova. A od té

doby, co se vrátili z dovolené, si na něho už vůbec nemohl stěžovat. Dokonce změnil i to

hloupé oslovení. Ještě kdyby zacházel slušněji s Alenkou.

Milan šel do kuchyně, aby si nalil sklenici minerálky, a marně přitom pátral

po posledním členovi domácnosti

„Kde jste ztratili Alenu?“ zeptal se jako by mimochodem.

„Bude spát u našich,“ vysvětlila Julie, zatímco připravovala večeři. „Táta je v lázních

a máma si předevčírem zlomila ruku. Pravou, pochopitelně. Nemůže se o sebe dobře postarat,

tak u ní Alča bude alespoň do soboty, dokud se děda nevrátí.“

Vzpomněl si, že mu o tom říkal otec. Takže Alenu nejméně tři dny neuvidí… Alespoň

si odpočine od jejího ustavičného štěbetání a stupidních otázek!

Snažil se tvářit zcela lhostejně. Pomalu upíjel ze sklenice a v duchu přemýšlel, zda by

z dané situace nemohl něco vytěžit. Třeba by si mohl na zítřejší odpoledne pozvat Moniku…

„Milane, ty znáš dobře toho Romana Konečného?“

Málem se zakuckal. „ Koho? “

„Romana Konečného,“ opakovala Julie a při pohledu na Milanův udivený obličej

poněkud znejistěla. „Snad jsem si to zapamatovala správně. Prý je od vás z party…“ Čekala,

až krátce přikývne. „On totiž pozval Alenu na rande, takže se chci ubezpečit, že jsem

neudělala chybu, když jsem jí to dovolila…“

Tak přece! Milan cítil, jak se mu hrne krev do hlavy.

„Alča mi tvrdila, že je to slušný, bezproblémový kluk, že prý o ni vůbec nemusím mít

strach,“ pokračovala Julie. „Co ty na to?“

Co měl na to říci? Vymýšlet si, nebo povědět pravdu? Vždyť Alenu dostatečně

varoval, věděla, do čeho jde! Navíc mu dala jasně najevo, že jemu do jejího vztahu

s Romanem nic není. Tak proč by se měl do toho angažovat?

Postavil na stůl prázdnou sklenici a začal se směrovat ke dveřím kuchyně. „Nevím, co

chceš slyšet,“ otočil se ještě na Julii.

„Přece jaký je. Ty ho znáš mnohem líp než ona.“

100

Milan pokrčil rameny. „Já nevím, já s ním nikdy nechodil…“

„Nech si ty hloupý vtipy, když se tě Lina vážně ptá,“ osopil se na něho Zbyněk.

„Je to normální kluk,“ odsekl Milan. „Já vážně nevím, co bych k tomu řek´! Tak ať

vám ho Alena přivede ukázat, a udělejte si obrázek sami…“ Prošel kolem otce a ještě než

vešel do svého pokoje, dotčeně dodal: „Odkdy vás zajímá, co si o kom myslím?“

Zbyněk zavrtěl hlavou a potichu, aby ho syn neslyšel, řekl: „Já mu snad nikdy

nedokážu porozumět. Vždycky, když si myslím, že už se všechno obrací na dobrou cestu,

udělá něco, co mě přesvědčí o opaku. Řekni mi, proč zrovna teď tak vyskakoval?“

Julie se jemně usmála a něžně mu ovinula ruce kolem krku. „Protože ty jsi zvýšil hlas

první.“

Zbyněk se zamyslel. „Vážně?“

Přitiskla se k němu celým tělem a shovívavě pokývala hlavou. „Je to tvůj syn. Proto je

takový. Kdy už si na to zvykneš?“

Říkala si, že se nenechá umluvit. Nepodlehne tomu prosebnému hlasu ve sluchátku,

tak jako mu odolala v sobotu. Myslela si tehdy, že tím je to vyřízeno. Rozhodně nečekala, že

se jí ještě jednou ozve.

Proč mu jen matka dávala tohle telefonní číslo? Nejspíš ji udolal řečmi. Také

na babičku podle všeho zapůsobil hned po několika větách. Alespoň podle toho, jak ji

popoháněla, když jí volala k telefonu. Roman má zřejmě schopnost udělat dojem na ženy

kteréhokoliv věku.

Ovšem ne na každou.

„Romane, já opravdu nemám nic proti filmu. Ani proti tobě. Ale babička mě tady

potřebuje.“

„Ale Alenko,“ ozvalo se jí za zády. „Jen si jdi do kina, když tě ten chlapec zve. Já to

tady tu chvilku zvládnu.“

No tak, babí, zaprotestovala v duchu. Nejen že babička zcela nepokrytě poslouchala

za dveřmi kuchyně, ale navíc svoji odpověď zavolala tak nahlas, že ji musel slyšet i Roman.

Opravdu ji slyšel.

„Vidíš, i babička si myslí, že by ses měla trochu odreagovat,“ přisadil si a Alena si

znovu připomněla sobotní večer. A také nedělní ráno a Moničina slova o tom, že její účast

v partě vyplývá z jejího vztahu s Milanem. A náhle se její myšlenky začaly ubírat jiným

směrem.

101

„Nemůžeš přece strávit mládí nad učebnicemi,“ pokračoval Roman v přesvědčování.

Alena horečně uvažovala. Kdyby se stýkala s Romanem, pak by patřila k partě. Patřila

by k lidem, s nimiž Milan tráví většinu svého volného času. K Romanovu chování sice měla

určité výhrady, ale celkově to byl docela příjemný mladík.

„A co teprve já?“ nevzdával se. „Dneska jedna písemka, příští týden další, za pár týdnů

jsou tu ústní maturity jako zlatý hřeb… Copak si nezasloužím krapet rozptýlení v sympatické

společnosti?“

„Tak dobrá. Kdy se sejdeme a kde?“

102

23

„Je skvělá! Uf! Vůbec nechápu, jak jsi nás mohl oblbovat těmi svými žvásty!“

… osm, devět, deset… Ani tentokrát se Milan nenechal vyvést z tempa. Zhluboka

dýchal a v pravidelných intervalech pohyboval oběma rameny posilovacího stroje vpřed

a vzad. Zátěž zvolil přiměřenou, aby si posílil tělo, aniž by pracoval na velkých bicepsech.

Žádným Schwarzeneggerem se stát nechtěl.

Cvičením se zároveň snažil uvolňovat vztek, který v něm přímo bobtnal. Byl to ovšem

sysifovský úděl, protože na vedlejším stroji se potil Roman a zahrnoval ho pochvalnými

ódami na Alenu.

„Je tak milá… uf! A inteligentní.“

….patnáct, šestnáct – další sérii měl za sebou, byl čas zaměřit se na jinou svalovou

partii. Otočil se, lehl si břichem na lavici a nohy zahákl pod tyč se dvěma velkými válci

po stranách. Tato poloha měla výhodu v tom, že na tokajícího Romana alespoň neviděl.

To byla ale smůla, že ho tu dnes potkal! Jenže kdo by ho tu čekal? Ještě tak zahrát si

fotbal nebo stolní tenis, to odpovídalo Romanově naturelu, ale „mučicím nástrojům“, jak

posilovací stroje nazýval, nikdy příliš nakloněn nebyl.

Inu, za trochu lásky šel bych světa kraj, vyznává se klasik. Romana ta touha zavedla

do posilovny.

„Je úplně jiná, než ty holky, co jsem měl před tím. Je taková… otevřená, upřímná.“

Ať už si nechá ty své rozumy! Koho zajímá, co si o ní myslí? On sám přece moc dobře

ví, jaká Alena je!

„Víš co? Já jsem se snad vážně zamiloval!“

Podle toho, že ustalo Romanovo hlasité odfukování, Milan usoudil, že jeho soused

přestal cvičit a sedí na lavici stroje. Nechal ho, ať si dál povídá s jeho zády.

„Fakt! Je to … sakra, je to tak iracionální! Vždyť mě znáš… Jé, vidíš tu blondýnku

v tom modrém dresu,“ vyhrkl Roman. „Támhle u okna,“ upřesnil, když viděl, že Milan přece

jen pozvedl hlavu. „Má stejně úžasnej zadeček jako Alena. Pevnej jako broskvička.“

Aniž přestal pracovat nohama, Milan pomalu otočil hlavu k Romanovi. Ten dál

sledoval světlovlasou cvičenku, která se mezitím přemístila k dalšímu stroji.

„Ovšem nahoře se jí rozhodně rovnat nemůže,“ pokračoval černovlasý Casanova

v hodnocení a výmluvně přitom krčil nos. „Kozičky má Alča bezkonkurenční…“

„Ty už jsi je snad viděl?“ neovládl se Milan.

103

Je možné, že by mu za tak krátkou dobu podlehla? Je snad opravdu tak povrchní

a jednoduchá? To se v ní skutečně zmýlil tak moc?

„Co tě napadá!“ uklidnil ho nevědomky Roman. „Víš, jakou mi to dalo práci, než jsem

se jí mohl vůbec dotknout? Ale mám přece zkušený oči.“ Vzápětí se mu v nich šibalsky

zablýsklo a spiklenecky na Milana mrkl. „Ale tenhle víkend už určitě…“

Milan si lehce domyslel konec té věty a to ho tak rozrušilo, že se přestal koncentrovat

na cvičení.

„ Do prdele! “ zařval, když mu pod kolenem pravé nohy projela prudká bolest.

Vysvobodil nohy zpod tyče a s bolestnou grimasou v obličeji se popadl za poraněné místo.

Roman přiskočil k němu, a bezradně nad ním rozhazoval rukama. „Moc prudce jsi tu

nohu natáhl.“

„To vím taky, sakra,“ procedil Milan mezi zuby. Nejraději by toho lamače dívčích

srdcí pořádně nakopl. Kdyby si nechal ty své pitomé kecy pro sebe, nic se nemuselo stát!

„Pomoz mi.“ Jednou rukou se zapřel o Romanovo rameno. Bylo mu nepříjemné, že

na sebe upoutal pozornost celé posilovny, proto se chtěl co nejdříve dostat z haly.

„Ty chceš vstát?“ zděsil se Roman.

„Mám tu snad ležet navěky?“

Přes posilovnu k nim spěchal šedovlasý instruktor. „Co se ti stalo?“ staral se už

zdaleka.

Milan k němu vyslal omluvný úsměv. „Moje blbost,“ pokrčil rameny.

Muž v modrých teplácích už však stál u něho. Odstrčil mu ruku a zkušenými prsty

opatrně prohmatával jeho nohu od kolene až po Achillovu šlachu.

„Asi jsem si jen natáhl sval nebo šlachu.“

„Doufejme,“ pokýval hlavou instruktor. „Jdi do sprch a pusť si na to studenou vodu.

Pomůžeš mu?“ otočil se na Romana.

„Jasně.“

„Každopádně by to měl vidět doktor,“ dodal muž, zatímco bedlivě sledoval, jak Milan

opatrně slézá z lavice a zapřen o Romana pomalu poskakuje po zdravé noze ke sprchám.

„Zastavím se pak u Pečenky,“ sliboval Milan přes rameno.

„To je váš oddílový masér, ne?“

„A taky ortopéd se soukromou praxí. Určitě ho tam najdu i teď večer, dneska mají

trénink.“

104

Hlavně žádné vyšetření na obvodní poliklinice! Od jisté doby nemohl nemocniční pach

ani cítit, znamenal pro něho předzvěst těch nejhorších zážitků. Vždy se mu sevřelo hrdlo

a měl pocit, že nemůže dýchat. Asi jako kdyby ležel deset metrů pod hladinou a nemohl by

vyplavat. U doktora Pečenky to vonělo spíše kafrem a vonnými tyčinkami, které často

doutnaly na jeho stole.

Když pod náporem chladné vody bolest přece jen poněkud ustoupila, vrátil se Milan

k rozhovoru, který započal před jeho zraněním.

„Pochopil jsem to správně, že chceš vzít Alenu do Trnové na Čarodějnice?“

„Jo, to chci.“

„A ona souhlasila?“

Roman mu pomohl usadit se na lavičku před sprchami a brašnou mu podložil

poraněnou nohu.

„No, nic určitého sice ještě neslíbila, ale zájem má.“

„Já bych se totiž dost divil, kdyby ji naši pustili na víkend ke klukovi, se kterým chodí

sotva tři neděle.“

„Pojede přece s partou. A budeš tam i ty…“

„Doufám.“ Milan si výmluvně poklepal na nataženou nohu. „Ale i tak bych tě měl asi

upozornit, že já pro naše rozhodně nejsem důvěryhodný Alenin ochránce. Navíc ty něco

takového ode mě asi nečekáš, jak jsem pochopil.“

V Romanových očích se objevil úzkostlivý výraz. „Jestli to nevyjde, tak už to

namouduši nevydržím!“

105

24

Vypadalo to, že Alena přece jen dostala rozum.

Když mu Julie sdělovala, že se její dcera rozhodla strávit víkend na chatě u Táni

Soukupové, pojal podezření, že dívka matce lhala a místo toho se chystá odjet s partou

do Trnové. To by ale musela sedět – nebo spíše stát – ve stejném autobusu jako oni.

Karosa byla plná do posledního místečka, a možná ještě o trochu více. Nadcházejícím

prvním májovým víkendem se nechalo zlákat mnoho výletníků. Díky berli a dlaze na noze

získal i on celkem bez problémů místo k sezení. Ze svého místa viděl na všechny členy party,

kteří postávali v uličce. Chyběl jen Roman, jenž podle předchozí domluvy použil dřívější

spoj, a právě Alena. Tu však za člena party neuznával, ačkoliv s nimi v posledních třech

týdnech strávila poměrně dost času.

Protože seděl stranou od svých přátel, pro řev motoru a okolní šum neslyšel z jejich

rozhovorů nic. Tím se nezabýval. Vždyť si jich během víkendu užije dost. Větší starost mu

dělalo uhlídat poraněnou nohu. Musel ji natáhnout do uličky, a nyní měl obavy, že mu na ni

některý cestující šlápne.

Když šestice vystoupila z autobusu, zbývaly jim k cíli ještě dva kilometry chůze.

Obvykle volili cestu lesem, od ní však protentokrát museli upustit vzhledem k Milanově

indispozici. Nerovná, kořeny a balvany protkaná lesní stezka by pro jeho pravou nohu byla

příliš tvrdým oříškem.

Povrch silnice byl sice vhodnější, chůze po ní však mnohem méně záživná. Asfaltová

cesta se táhla do mírného kopce, nebyla lemována stromy, takže jim celou dobu pražilo do zad

odpolední slunce, které nehledě na datum hřálo jako uprostřed léta. Vozovka byla také

poměrně úzká, bez krajnice a časté zatáčky ji činily nepřehlednou. Museli postupovat

za sebou a ve chvíli, kdy se u nich míjel nákladní vůz s dodávkou, divže neskákali do příkopu.

Naštěstí byl provoz na této komunikaci poměrně řídký.

Za takových podmínek jim cesta ubíhala jen velmi pomalu.

„Ještěže je už dlouho vidět,“ ozvala se Monika. „Zbláznila bych se strachy,

kdybychom museli jít ve tmě kolem toho hřbitova před vesnicí.“

„A čeho by ses bála?“ divil se Ivan. „Mrtví přece nekoušou.“

„Třeba se Monika bojí duchů,“ namítl Pepa, a když Monika slyšela pobavený podtón

v jeho hlase, litovala, že vůbec kdy to téma začala.

„Vždyť má vedle sebe šampióna v bojovém umění…“

„Jenže ten je mimo provoz,“ oponoval Filip Ivanovi.

106

„Utloukl by je berlí,“ navrhl Pepa.

Skupinkou zašuměla vlna veselí.

Filip zavrtěl hlavou. „Monika by si určitě poradila sama.“

„A jak?“

Filip se otočil na Josefa, ale úmyslně přitom přelétl pohledem po napjatém Moničině

obličeji. „Roztáhla by nohy.“

„Myslíš, že by pak utekli?“

Monika zalapala po dechu a vyčítavě pohlédla na Milana. I on v sobě po poslední

Pepově poznámce dusil smích. To se jí dotklo. Nejen, že se jí nezastal, ale ještě se tomu

všemu směje!

„Moc vtipný!“ zvolala. „Jestli si, pánové, myslíte, že jste mě urazili, tak jste

na omylu!“

Odpověděl jí jen hurónský řev tří mládenců. Nezbaštili jí to.

Ušli sotva půl kilometru, když si Pepa povzdechl: „Takhle tam půjdeme dvě hodiny.

A já už mám takovou žízeň na pivo…“

„Přece jsem vás posílal napřed,“ připomínal Milan dotčeně. Štvaly ho ty jejich okolky.

Nemůžou prostě normálně říct, že jim jeho pomalá chůze vadí? „Nemusíte bejt tak solidární!“

Šel, jak nejrychleji to bylo možné, ale musel myslet na svoji nohu. Už tak ji namáhal

víc, než by měl. Doktor Pečenka mu jasně vysvětlil, jak musí postupovat, aby se poraněná

šlacha dobře zhojila. Asi by se mu nelíbilo, že už po čtyřech dnech hopsá po vymleté asfaltce.

„Kdybys měl ty berle dvě, tak by se ti šlo daleko líp,“ namítl Filip Tuček.

„Nechtěl jsem se s tou druhou tahat.“

„Kdybyste byli, hoši, co k čemu,“ ozvala se Monika, stále ještě uraženým tónem, „tak

byste Milana do Trnové odnesli. Jste tři, když se vystřídáte…“

„Bojíš se, že s ním už celý víkend nic nebude, co,“ chichotal se Pepa, za což sklidil

od Moniky vražedný pohled.

„Počkej,“ zarazil ho Ivan. „Náhodou to není tak blbej nápad. Měli bychom to zkusit.“

„Jo, takže on se nechtěl tahat s druhou berlí, a my se teď budeme tahat s ním,“

poznamenal Filip, ale pak nastavil záda jako první. „Tak pojď, lazare,“ vybídl Milana.

„Zahrajeme si na čerta a Káču.“

„Doufám, že taky tak nedopadnu,“ zapochyboval Milan, ale pak vrazil Ivanovi berli

do ruky a vyšvihl se Filipovi na záda.

107

„Páni, ty se teda nezdáš!“

Oba byli stejně vysocí, ale hmotnostní převaha byla díky větší svalové hmotě

nepochybně na Milanově straně.

„Poctivých osmdesát kilo,“ informoval svého nosiče.

„No prosím, o pět kilo víc jak já!“

„Správný soumar odnese na hřbetě bez problémů víc, než sám váží.“

„Jo, nějaký druh soumara musím být,“ souhlasil Filip. „Jinak bych se nemohl přihlásit

dobrovolně jako první! Už vidím, jak ty budeš večer fit, a my pěkně odrovnaný!“

Po necelém kilometru vystřídal supícího kamaráda Ivan a na Josefa, který z těch tří

měl nejsubtilnější postavu, zbyla symbolická několikasetmetrová vzdálenost od cedule

s názvem obce ke vratům chalupy rodiny Konečných.

„Ahóój!“ zdravil je Roman přes celý dvorek. „To se tak někdo má,“ zvolal, když

spatřil Milana, který právě opatrně sklouzával z Pepových zad. „Tys věděl, kdy si tu šlachu

natrhnout!“

„To by tak scházelo, aby Král chodil pěšky,“ zažertoval Milan, ale jen zvedl hlavu

k Romanovi, zarazil se v půli kroku.

Tak přece…

Romanovi neušel jeho rozčarovaný pohled. Krátce se otočil na dívku za sebou, která

mezitím odpovídala na pozdravy ostatní pětice, a vysvětlil: „Požádal jsem Alenku, aby jela se

mnou dřív a pomohla mi nakoupit a připravit ležení.“

Jestlipak jste ho už vyzkoušeli, napadlo Milana.

„Jestlipak jste ho taky vyzkoušeli,“ zavolal Filip na Romana, jako by přečetl Milanovy

myšlenky.

Roman se na něho spiklenecky zašklebil. „Všechno má svůj čas,“ řekl a objal zarděnou

Alenu kolem ramen. „Tak pojďte vybalovat,“ popoháněl příchozí. „Oheň zapalujou v sedm.

Mají tam tři druhy piva, buřtíky, muziku… Ať o nic nepřijdeme!“

„Sakra, řekl jsem přece jasně, že ne! Jsi snad hluchá?“

Monika se narovnala, aby uhnula před ukazováčkem, kterým jí Milan důrazně mával

před obličejem. Už zase se na ní utrhuje! Tímhle tónem by si s ní dřív nedovolil mluvit.

„Já přece nemyslím, abys tancoval valčík nebo polku. Ale takovýhle ploužáček…“

Kývla rukou k asfaltovému hřišti, které se pro tento večer změnilo v taneční parket.

108

„Ne s tímhle,“ ukázal na nohu, kterou měl nataženou na lavičce za jejími zády.

Zatvářila se uraženě a otočila se k provizornímu pódiu, které stálo na opačné straně

hřiště. Pětičlenná skupina s netradičním názvem POKEC byla v širokém okolí velice

populární. Skládala se z amatérských, ale o to nadšenějších hudebníků, kteří pomocí kytar,

soupravy bicích a kláves dokázali zahrát jak šlágry dechovkové muziky, tak populární hity

středního proudu. Zábavy s jejich doprovodem mívaly vždy skvělou atmosféru.

Dnes ji Monika vůbec nevnímala.

Záviděla párům, které se k sobě těsně vinuly a pomalu se pohybovaly v rytmu, který

kapela udávala. Doufala, že se jí Milana podaří přemluvit alespoň na dvě skladby, ale místo

toho jen přiostřila situaci mezi nimi. Kdyby se alespoň mohla opalovat na sluníčku… To však

už před dvěma hodinami zašlo a prostor před pódiem nyní osvětlovaly čtyři veliké reflektory,

umístěné na stožárech v rozích hřiště. Místa u stolů, kde seděli, se už takřka nořila ve tmě.

Ani povídat si není s kým. U stolu, který jejich parta zabrala po svém příchodu, seděli

už jen oni dva. Ostatní se roztrousili po areálu, chvilkami někoho z nich zahlédla při tanci

nebo ve frontě na občerstvení.

„Už jsem dal tý noze dneska zabrat dost,“ vysvětloval Milan. „Nerad bych pak měl

nějaký komplikace. Nebo by ti snad nevadilo, že bych pak pajdal jako kripl?“

Styděla se za odpověď, která ji napadla jako první, proto rychle zavrtěla hlavou.

Očividně jinou reakci nečekal. Asi by se divil, kdyby nahlas zauvažovala o tom, zda by pro ni

nebylo výhodnější, kdyby kulhal. Třeba by se pak na něho holky tolik nelepily…

Dříve jí vůbec nevadil zájem ostatních dívek o Milana. Škodolibě se vyžívala v jejich

závistivých pohledech, neboť si byla jistá, že on si se žádnou z nich nezačne. Nyní žárlila

na sebemenší pozornost, kterou dívčí okolí jejímu atraktivnímu milenci věnovalo, bez ohledu

na to, zda ji oplácel, či nikoliv.

„Tak jdi s někým jiným, když ti tanec tolik chybí,“ navrhl jí. „Proč neřekneš třeba

Ivanovi? Nebo našemu Casanovi,“ ukázal bradou do směru, odkud se k nim blížila známá

postava.

Byl na něho zajímavý pohled. Mezi zdviženými dlaněmi držel šest plastových kelímků

s nápoji a v zubech nesl sáček opečených brambůrků. Sledovali, jak se bravurně vyhýbá

lidem, kteří využili nastalé přestávky, aby si odpočinuli a občerstvili se.

Když Roman bez úhony dorazil ke stolu, upřímně si oddechl. „Tady máte ňáký

občerstvení,“ oznámil, když se úspěšně zbavil nákladu. „Kde jsou všichni?“

„Někde kroužej,“ rozmáchl se Milan paží po areálu.

109

„Alča tu nebyla?“ Když oba dva zavrtěli hlavami, Roman se starostlivě rozhlédl

po okolí. „Říkala, že půjde napřed. Necítila se dobře, a ta fronta u výčepu se strašně vlekla…“

„Snad trefí, ne?“

Roman se nad tou Milanovou jízlivou poznámkou ani nepozastavil. Jeho oči stále

bedlivě sledovaly dav, až se konečně rozjasnily a on vzápětí vykročil Aleně naproti.

„Kde jsi byla? Už jsem se bál, žes zabloudila.“

Konejšivě ho pohladila po rameni. „Nebudeš tomu věřit, ale čekala jsem frontu

na záchod.“

Vzal ji kolem pasu a vedl si ji ke stolu. „Je ti líp?“

„Nijak zvlášť,“ vydechla.

„Asi jsi to odpoledne moc přehnala se sluníčkem,“ uvažoval Roman.

Dívka jen slabě pokrčila rameny. Pobyt na přímém slunci jí nikdy zvlášť nevadil.

Napadlo ji, že si tu nevolnost nejspíš vsugerovala. Od chvíle, kdy odpoledne zjistila, že

Roman počítá s tím, že budou spát spolu na jedné posteli, si lámala hlavu, jak odvrátit

nevyhnutelné. Tělo si, zdá se, poradilo za ni.

Na prvních dvou schůzkách se jí Roman takřka nedotkl. Při třetím setkání přišlo

políbení na rozloučenou, a to prolomilo hráz. Jeho kontakty s Aleniným tělem se množily

a stávaly se stále důvěrnějšími. Nyní už věděla, jak chutná polibek po francouzsku, jak hezky

umí Romanovy dlaně hladit, jak něžné a vnímavé dokážou být jeho prsty, když ji vískají

ve vlasech nebo přejíždějí po těle.

Bylo nasnadě, že po ní bude chtít více. Musela s tím počítat už ve chvíli, kdy se

rozhodla si s Romanem něco začít. On přece neví, že je jen součástí její partie. Figurkou

na šachovnici, kterou ona útočí na krále. Když si to sama připomněla, zasáhla ji tíže černého

svědomí a nedokázala se Romanovi dívat do očí.

Usadil ji na lavičku a postavil před ni kelímek s limonádou. „Napij se, třeba ti to

pomůže.“

Kývnutím hlavy poděkovala a s chutí do sebe vlila polovinu pohárku.

Na pódiu se shromáždila občerstvená kapela. Milan postřehl, jak Monika závistivě

sleduje párující se dvojice a naklonil se přes stůl k Romanovi. „Můžu tě o něco požádat?“

„Zkus to.“

„Nešel by sis zatancovat s Monikou? Je celá žhavá do tance, a já jí to těžko splním…

Kdybys mě mohl zastoupit…“

110

Monika na něho užasle pohlédla. Jakým právem jedná za ni? Kdyby opravdu stála

o tanec s Romanem, tak by si mu řekla sama! Neměla však chuť se nikoho doprošovat!

Pochybovala, že by chtěl Roman tancovat s ní, když měl plnou hlavu Aleny. Ostatně jí ani tak

nešlo o tanec jako takový, ale o tanec s Milanem.

Nebo ji chce ze své blízkosti odstranit z jiného důvodu? No ano, napadlo ji, vždyť tady

zůstane s Alenou docela sám! Je snad tohle jeho cílem?

„Rád,“ odvětil Roman. Docela se mu hodilo, že bude moci s Monikou prokonzultovat

svůj další zamýšlený postup. „Nebude ti to vadit?“ zeptal se Aleny.

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Jen jděte. Se mnou si toho dneska taky moc neužiješ.“

Roman na ni s úsměvem zahrozil prstem. „To neříkej,“ varoval ji žertem, než se zvedl

a kývl na Moniku. „Tak Mončo, co je? Vždyť nám přestanou hrát…“

Musela se hodně snažit, aby zastřela své skutečné pocity. „Tak pojď, divochu!“

zvolala na Romana. „Pořádně to roztočíme!“ Vstala tak prudce, že Milanovu poraněnou nohu,

o niž se do té doby opírala hýžděmi, srazila z lavičky na zem.

Milan hekl, ale spíš úlekem než bolestí. Monika mu nevěnovala ani pohled, zavěsila se

do Romana a táhla ho mezi tanečníky. Shýbl se a s podporou ruky si zvedl nohu zpět na

lavičku.

Byl si jistý, že to Monika udělala schválně, ale nevynadal by jí, ani kdyby tak rychle

nezmizela. Neměl vůči ní čisté svědomí. Ne pro ten pokažený tanec, za ten opravdu nemohl.

Ne tak za své jednání k ní.

Nedokázal se k ní chovat jako dřív.

Najednou mu stačil sebemenší podnět, aby na ni zvýšil hlas. Nevinná záležitost, kterou

bylo možné vyřešit v klidu, ho lehce dokázala rozčilit. Malichernosti, které předtím přehlížel,

se pro něho stávaly nesnesitelnými, její dvojsmyslné poznámky a břitký smích, které dříve

označoval jako bezprostřední a přirozené, se mu dnes jevily jako výstřední a trapné. Stejně

jako její hlasité výkřiky při orgasmu.

Vášeň, kterou spolu v intimních chvílích prožívali, to nemohla zastřít, neboť i ta jako

by se pomalu vytrácela. To pouhé spojení dvou těl, byť mu stále působilo rozkoš, mu už

přestávalo stačit. Potřeboval cítit něco víc než pouhý chtíč. To, co od Moniky prostě dostat

nemohl. To, čemu se ještě před nedávnem tak usilovně bránil, a nyní tak bolestně postrádal.

Tyto nové pocity v něm uzrávaly po několik týdnů. Od onoho rozhovoru při svíčce,

od posledního mejdanu, od chvíle, kdy se dozvěděl, že si Alena začala s Romanem.

Jeho nové pocity k Monice přímo souvisely s Alenou. Ta byla důvodem všech těch

změn.

111

V její přítomnosti se nedokázal chovat k Monice přirozeně, a když ji vedle sebe neměl,

často na ni musel alespoň myslet. Dokonce někdy vstupovala do jeho představ, když se

miloval s Monikou. Nebylo to vůči jeho milence fér, když zatímco si bral její tělo,

myšlenkami byl u jiné ženy. Cítil se za to provinile, ale nemohl jinak.

Zamiloval se do Aleny. Toužil po ní, přál si, aby byl prvním, s kým okusí slast

milostného aktu, a vztekal se, že to nevyjde. Prohrál ji. Sám, svým vlastním chováním. Svou

omezeností, neústupností, strachem, aby neztratil nic ze své pověsti tvrdého, nesmlouvavého

člověka, když projeví navenek své city. Roman byl chytřejší, prozíravější. Na nic si nehrál, nic

nepředstíral – a možná už dnes večer sklidí ovoce…

„Bolí to?“

Alenina otázka přetrhla jeho úvahy a přiměla ho, aby k ní zvedl oči. Ještěže nemohla

vědět, co se mu honí hlavou…

„Ani ne,“ poplácal se po noze, jejíž lýtko si dosud mimoděk třel. „Ta už zažila svoje!“

„Při taekwon-do?“

Překvapeně zvedl obočí. „Ty víš, že jsem to dělal?“

„Od Zbyňka,“ přikývla. Kdyby tak tušil, jak se ve třídě chlubila s jeho fotkou! „Proč jsi

s tím přestal?“

„Nepřestal jsem úplně. Jen už to nedělám závodně.“ Pokrčil rameny. „Prostě jsem

potřeboval víc času na jiné věci.“

„A na jiný lidi…“

Všiml si, že loupla očima směrem k místu, kde Roman vytáčel Moniku v rytmu

valčíku.

„Ale vážně uvažuju, že se do toho zase opřu. Jestli teda noha dovolí. Proč tě to

zajímá?“

Pohodila hlavou. „Jen tak. Myslela jsem si, že se někdy zajdu podívat na závody. Ještě

nikdy jsem neviděla, jak takový sport vypadá. Škoda, že to nevyjde.“

Toho litoval i on. Bylo by hezké moci se zase předvádět před někým, kdo mu fandí.

Tak jako kdysi před matkou. Monika k bojovým uměním neměla žádný vztah. „Vůbec by mě

nenapadlo, že by tě to mohlo zajímat.“

„Ty toho o mně ještě nevíš,“ vyhrkla a hned si za tu poznámku v duchu vynadala.

„Taky se v taekwon-do přeráží cihly jako v karate?“ zeptala se rychle.

112

Zaklonil hlavu a rozesmál se. „Tak tohle tě na tom zajímá?“ Pobaveně potřásl hlavou.

„To se tam nedělá. Sice se přerážejí dřevěné desky, je to jedna z disciplín i na závodech, ale

žádné střešní tašky to nejsou. Ještě tak při nějakých exhibicích, to ano.“

„Dovedeš to?“

Příjemně mu brnkla na strunu ješitnosti. „Až budu mít zase obě nohy v pořádku, třeba

ti předvedu nějakou sestavu.“ Litoval, že nemůže okamžitě vstát a předvést jí, co jeho tělo

za léta tréninků vstřebalo. „Taekwon-do je úžasný sport. Jeho cílem je hlavně sebeobrana

za jakýchkoli podmínek. Naučí tě využívat ruce a nohy, tak aby ses dokázala ubránit. Existuje

přes tři tisíce nejrůznějších technik. Nejen parádičky, i když ty k tomu samozřejmě taky patří.

Uznávám, že vypadá hodně efektně, když nohou přerazíš desku, která visí dva metry nad

zemí.“

V duchu si představila, jak jí Milan převádí některý z výpadů, které znala z akčních

filmů, a to ji natolik vyvedlo z míry, že nebyla schopna vymyslet žádný rozumný dotaz. Cítila,

že se jí do tváří dere ruměnec, a byla ráda, že to ve tmě nemůže Milan vidět.

„Už je ti líp?“ vytrhl ji ze zamyšlení.

„Cože?“

„Ptám se, jestli je ti líp,“ zvýšil hlas, aby překřičel bubeníkův virbl. „Alespoň tak

vypadáš.“

Pozoroval ji celé odpoledne i večer. Tvář jí opanoval nezvykle zasmušilý výraz a její

oči postrádaly svoji obvyklou jiskru. Mimika jejího obličeje a pohyby rukou skutečně

působily velice vyčerpaně.

„Nevím, co se to se mnou stalo. Doma mi ještě nic nebylo. Až tady mě začala bolet

hlava a cítím se strašně unaveně.“

„To bude otrava kyslíkem,“ řekl posměšně. „Kdy jsi byla naposledy tak daleko

od Prahy?“

„Jsi městský dítě jako já, tak si ze mě neutahuj!“

Když dotčeně našpulila rty a švihla po něm uraženým pohledem, vyvolalo to na jeho

rtech upřímný úsměv. Už mu to začínalo chybět. „Anebo tě trápí černý svědomí,“ zkusil.

Udiveně na něho pohlédla. „Proč by mělo? Nic jsem neprovedla.“

„Vážně ne? Copak ty jsi řekla mámě, kam jedeš?“ napověděl jí.

Dlouho soupeřila s jeho upřeným pohledem. „Ty jsi s ní mluvil?“

„Jo. A můžeš bejt klidná, neshodím tě. I když se mi to nezdá vůči Lině fér.“

113

„Prosím tě, ještě ty mi o tom vykládej!“ Sklopila hlavu nad desku stolu a sotva

znatelně vzlykla. „Už takhle mě strašně mrzí, že jsem jí lhala! Jenže jinak to nešlo, nedovolila

by mi sem jet.“

„A ty jsi přitom tolik chtěla strávit víkend s Romanem…“

Ta ironie v jeho hlase ji zabolela. Roman by jí za takovou lež nestál. Roman ne!

„Je asi pěkně zklamaný, že ti není dobře.“

„Proč?“

„Na dnešní večer si dělal velký plány.“

Víc nemusel říkat. Váhala, zda má přijmout Romanovo pozvání na chalupu, neboť

tušila, co na ni chystá. Jediný důvod, proč se rozhodla riskovat, seděl nyní proti ní.

Překvapilo ji ale, že Milan o Romanových úmyslech ví. Nenapadlo ji, že se zrovna

tihle dva o ní spolu baví! Na druhé straně jí však Milan nemusel říkat vůbec nic. Svým

způsobem ji právě varoval, i když nepřímo. Stejně jako to udělal v tu sobotu před třemi týdny.

Jestliže ji takto upozorňuje na nebezpečí, které jí hrozí, pak mu na ní musí také záležet. Tak

proč tu ještě sedí proti sobě a čekají, až se jejich partneři vrátí z tanečku? Proč neodejdou

spolu? Vždyť by stačilo jediné slovo a ona by se mu vrhla kolem krku.

Cítila, že on to slovo nevysloví. Raději si ji bude dobírat a mučit ji svými narážkami.

Rozhodla se, že je čas přejít do protiútoku.

„Opravdu ti tolik vadí, že jsem tady s Romanem?“

Podle překvapeného výrazu jeho tváře poznala, že trefila do černého.

Poměrně dlouho uvažoval nad vhodnou odpovědí. Pak zdánlivě lhostejně pokrčil

rameny, ale nevypadalo to moc přesvědčivě. „Proč by mi to mělo vadit? Přece mi do toho nic

není,“ připomněl jí její vlastní stanovisko. „Rozhoduj si sama, co si uděláš ze života.“

Během rozhovoru jí docela ušlo, že kapela dohrála další sérii písniček. Uvědomila si to

zhruba ve chvíli, kdy ji zezadu popadly za ramena čísi silné ruce a stáhly její tělo nazpátek.

Vyhrkla úlekem a rukama tápala v prostoru nad sebou, než narazila na měkkou oporu

Romanova těla. Instinktivně se ho chytila, čehož on využil, přitáhl si ji blíž a než se

vzpamatovala, jeho rty se zmocnily jejích. Prsty nesmlouvavě rozevřel její čelisti, aby se

jazykem dostal mezi ně. Ve své pozici neměla jinou možnost, než se zcela podvolit, jakkoliv

jí byl nepříjemný styl polibku i pachuť piva, kterou v ní zanechal.

Konečně ji Roman pustil a pomohl jí do sedu.

„Polekal jsem tě? Promiň, to jsem nechtěl.“

114

„No, příště to zkus radši jinak,“ řekla a nejistě se usmála. Bezmyšlenkovitě si přitom

otřela zvlhlé rty a její oči zabloudily k dvojici na druhé straně stolu.

Monika nalehla svým tělem na Milanova záda, své paže mu ovinula kolem krku

a zkřížila na jeho hrudi. Cosi mu šeptala do ucha, patrně omluvu. Slova doprovázela polibky

na jeho šíji a ušní lalůčky. Přikyvoval jí, smířlivě ji hladil po nahých předloktích, ale zrakem

stále pozoroval Alenu.

Díval se na ni dlouho a v jeho pohledu četla pohrdání. A to ještě jeho pozornosti

zůstala skrytá Romanova ruka, která jí zezadu vklouzla pod tričko a začala jí hladit holá záda.

Dotklo se jí to němé opovržení. Jakým právem ji odsuzuje? On a jeho partnerka se

přece podobným způsobem předvádějí na veřejnosti naprosto běžně.

Romanovy rty se něžně dotkly jejího krku. Zachvěla se a pohlédla mu do tváře. „Mohli

bychom se vrátit do chalupy?“ zeptala se.

„Pořád ti není dobře?“

„Hlava už mě tolik nebolí, ale stále to není ono. Ráda bych se pořádně vyspala, aby to

alespoň zítra bylo lepší.“ Doufala, že to řekla dostatečně přesvědčivě a že Roman bude natolik

galantní, aby se dnes večer vůči ní už o nic nepokoušel.

Chápavě přikývl a oznámil jejich odchod Milanovi s Monikou.

„Jestli vám to nevadí, tak půjdeme s vámi.“

Monika na Milanovo rozhodnutí jen přisvědčila. „Co bychom tu dělali,“ řekla.

„Tanečník mi odejde a Milan se tu nudí už teď…“

Navzdory tomu, že již padla jedenáctá hodina, je hlasitá hudba z hřiště provázela až

k chalupě. Místní obyvatelstvo bylo při podobných událostech zřejmě hodně tolerantní, navíc

většina z nich na hřišti alespoň nějakou tu hodinu pobyla.

Alena se nemohla dočkat, až budou u domu. Nevadilo jí, že musí svůj postup

přizpůsobovat Milanovi, nepříjemně však na ni dolehlo ticho, které opanovalo jejich

skupinku.

Na začátku jejich sotva kilometrového pochodu vsunul Roman svoji ruku do kapsy

na zadní straně Aleniných džínsů a po celou dobu ji odtud nevytáhl. Cítila na kůži teplo jeho

dlaně a navíc věděla, že jeho počínání sleduje Milan, který s Monikou po boku pomalu

postupoval za nimi. To vše násobilo její nervozitu.

Uvítala, že Monika přemluvila oba mladíky k partičce kanasty, a ona mohla

bez skrupulí jako první obsadit koupelnu. S večerní hygienou si pospíšila, aby získala před

Romanem potřebný náskok. Sázela na jeho hravého ducha a doufala, že prostě neodloží karty

uprostřed hry. Když nahlédla do kuchyně, aby popřála dobrou noc, zrovna k sobě

115

s vítězoslavným pokřikem přesouval ze středu stolu tučný balíček karet. V radostné euforii

nad právě získaným pokladem snad ani nezaregistroval, co Alena říká.

Zato Milan k ní zvedl hlavu. Sjel očima po jejím bavlněném pyžamu s krátkými

nohavicemi a smutným pohledem ji provázel, dokud mu nezmizela z dohledu.

Pokoj, který pro Alenu a sebe Roman určil, se nacházel v přízemí v zadní části

chalupy. Běžně sloužil jako ložnice pro Romanovy rodiče a dívka rychle pochopila proč.

Byl to největší pokoj v domě a měl jedinečnou polohu. Dvě velká okna na stěně proti

dveřím vedla do zahrady. Přímo před nimi se tyčil majestátný ořešák, jehož rozložitá koruna

poskytovala místnosti stín, ale zároveň nesahala příliš nízko, aby pokoj zcela zastiňovala.

I v parném letním odpoledni tu mohl být příjemný chládek, a přesto dostatek světla. Pokoj byl

zároveň dostatečně vzdálen od kuchyně i koupelny, takže ani v případě většího počtu lidí

v domě – jako o tomto víkendu – nebyli nocležníci rušeni případnými ranními ptáčaty, anebo

naopak těmi, kdo se rozhodli ponocovat.

Jediné, co Alenu příliš neuspokojovalo, bylo umístění lůžka. Odmala dávala přednost

posteli, která pravou stranou přiléhala ke stěně. Usínala zpravidla na boku, otočená čelem

ke zdi. Ta jako by tvořila obranný val před jakýmkoliv nebezpečím. Masivní manželská

postel, která stála v pokoji, přimykala ke stěně jen čelem za hlavami spáčů, na obou bocích ji

od zdi dělil víc jak metr. Navíc ve stěně napravo od postele byly vstupní dveře. Vybrala si

proto levou část postele.

Zhasla a pomalu se šourala tmou na kutě. Když ulehala, letité dřevo, z něhož byla

postel sestavena, pod ní varovně zavrzalo. Matrace však byly očividně podstatně mladší než

postel samotná, leželo se na nich docela příjemně.

Obrátila se na levý bok a shledala, jak hrůzostrašně na ni působí pohled oknem

do temné zahrady. Raději zavřela oči. Pootevřeným větracím okénkem cítila svěží venkovský

vzduch a slyšela, jak mluvčí Pokecu ohlašuje poslední písničkovou sérii.

Chtěla usnout dřív, než se za ní Roman dostaví, ale byla příliš rozrušená, než aby to šlo

tak jednoduše.

Již byla v polospánku, když její smysly vyburcovalo vrznutí dveří.

Poznala ho podle vůně, ještě než se jí zeptal, zda spí. Ostatně, kdo jiný by sem v tuhle

dobu chodil?

„Ne,“ odvětila a pomalu se otočila za jeho hlasem.

116

V místnosti panovala naprostá tma. Vůbec ho neviděla, jen slyšela a cítila, že se k ní

pomalu blíží. Postel znovu hlasitě zavrzala, když ulehal vedle ní. Přitáhl se blíž a neomylně

našel její rty, jako by na něho působily magnetickou silou.

Jeho polibek nebyl o nic příjemnější než ten na hřišti. Chutnal po zubní pastě

a z jazyku, deroucího se jí hluboko do úst, se jí zvedal žaludek. Statečně však vydržela, dokud

její ústní dutinu neopustil, a doufala, že tím to skončilo.

„Kočičko moje,“ vydechl a začal jí svými rty něžně přejíždět po tvářích, zavřených

očních víčkách, bradě i krku. Musela uznat, že jeho dotyky se jí líbily o poznání více než

průzkum jejích úst, přesto však chtěla, aby přestal.

Jenže Roman postupoval stále níž a ke rtům se přidaly i jeho ruce. Cítila na svém těle

jeho rozpálenou dlaň, která zkoumala její ňadra. Zpočátku přes látku pyžama, ale pak hbitě

zajela pod ni.

V té chvíli se mu vzepřela.

„Co je? Nelíbí se ti to?“ zeptal se, když cítil, jak se odtahuje.

Sotva deset centimetrů od jejího obličeje se ve tmě blýskalo bělmo jeho očí.

„Vždyť víš, že se necítím dobře…“

„Myslel jsem, že ti je líp.“

„Jo, ale ne tak aby… Nic bych z toho neměla.“ A ani nechci mít!

Jeho těžký povzdech prořízl ticho pokoje. „Dobrá, jde se spát. Dobrou noc,“ řekl

a plácl sebou na polštář vedle Aleny.

Neunikl jí dotčený tón jeho hlasu. Přestože o sex s ním neměla zájem, rozhodně mu

nemínila kazit víkend. Nahmatala ve tmě jeho paži a jemně po ní přejela prsty.

„Nechtěla jsem tě naštvat,“ omlouvala se. „Opravdu mi není nejlíp…“

„Ušetři mě toho, prosím tě,“ přerušil ji nevrle. „Poslouchám to celé odpoledne a už

toho mám po krk.“

Rozhořčeně stáhla ruku zpět. „Tak si klidně trucuj, když tě zajímá jen tohle!“

Otočila se zády k němu a přetáhla si přikrývku až k hlavě. Podle vrzání postele

usoudila, že i on se od ní odvrátil. Přestože ji jeho poslední slova rozčilila, celkově cítila velké

uspokojení. Pro tuto chvíli si mohla oddechnout.

117

25

Nebylo ještě půl osmé, když se setkali v kuchyni.

Alena stavěla na sporák konvici s vodou, když se tam Milan přibelhal.

„Ahoj, zrovna si dělám čaj. Chceš taky?“

Přikývl a ztěžka dosedl na židli. Berlí si přitáhl druhou a položil si na ni nohu.

Vypadá dost zmoženě, napadlo ji. Copak ho Monika nenechá na pokoji ani v tomhle

stavu?

„Myslela jsem, že před osmou tady nikoho nepotkám,“ poznamenala

„To jsi odhadla docela správně,“ uznal. „Obvykle to tak bývá, jenže já nemůžu spát.

Ta noha mi dává pořádně zabrat, tak jsem si chtěl zapít prášek.“

„Nejspíš proto, že jsi dal včera zabrat ty jí. Možná jsi měl raději zůstat v klidu doma.

Jenže ty si musíš pořád dokazovat, jakej jsi tvrdej chlap, co?“

Její otevřenost ho opravdu překvapila. „Hm, jsi nějak v ráži. To tě tak nažhavila

vášnivá noc?“

Sekla po něm dotčeným pohledem a uraženě pohodila hlavou. „Stačí ti ke snídani

krajíc chleba s paštikou?“

„Naprosto,“ přikývl. „Čemu vděčím za tu obsluhu,“ zeptal se pak.

„Nemocné noze. Kdyby to bylo podle zásluh, tak ti nepodám ani hrnek vody. Ale co

člověk neudělá pro invalidu?“

Přešel tu odpověď s úsměvem na rtech. Rozzlobil ji, dosáhl tedy svého. „A co budeš

snídat, když nemáš ty svoje lupínky? Roman si těžko potrpí na takovou stravu.“

Zalila čaj a pak na něj zamávala igelitovým sáčkem. „Přivezla jsem si je s sebou.

Bez své oblíbené snídaně bych měla zkažený den. Stejně jako bez těch věčných hádek

s tebou.“

Dlouho přemýšlel, zda svou poslední větu myslela skutečně tak, jak zněla jemu. Jeho

tyto výměny názorů opravdu těší, ale co se na nich líbí jí, vždyť ji při nich často uráží?

Položila před něho namazaný krajíc a pak připravila snídani sobě.

„Měla sis dát větší porci,“ poznamenal. „Jak znám Romana, dal ti asi v noci pořádně

do těla.“

Odolávala jeho pohledu a stejně jako tehdy večer nad plamenem svíčky se odhodlávala

promluvit. „Tolik ti to vadí?“ zeptala se nakonec.

118

Opět ho zahnala do kouta. Co se na takovou otázku dalo odpovědět? Ale sám si ji

vykoledoval.

Někde v domě cvakly dveře. Byl docela rád, že brzy někdo další vejde do kuchyně

a pomůže mu vycouvat z rozhovoru, který nabral pro něho nepříjemný směr. Už otočil hlavu

ke dveřím v očekávání, kdo se v nich vynoří, když slyšel, jak Alena tiše říká: „Nic nebylo.“

Musel to slyšet ještě jednou. „Cože?“

„Prostě jsem se s ním nevyspala. Stačí?“

Měl co dělat, aby ovládl šťastný úsměv, který se mu dral na rty. Vzápětí ho

vzpamatoval Moniččin vpád.

„Nazdar, mládeži!“ zahalekala a očima bedlivě propátrala výrazy jejich obličejů.

„Á, že by zase rodinná idylka?“ Sklonila se nad Milanem, objala ho kolem krku a nastavila

rty, aby se s ní řádně přivítal.

Jeho polibek ji zklamal. Byl příliš krátký, příliš uspěchaný a postrádal obvyklou vášeň

a upřímnost. Jako by byl proveden z povinnosti. Všimla si také, že okamžitě po polibku se

jeho oči nasměrovaly znovu k Aleně, jako by se jí omlouval, že toho musela být svědkem.

To ji urazilo. Ještě nedávno mu vůbec nečinilo problémy, když se v Alenině

přítomnosti spolu líbali a objímali. Dokonce to vypadalo, že je v takových chvílích mnohem

vášnivější a divočejší. Zpočátku si myslela, že si to namlouvá, dnes však už chápala, že Milan

skutečně Alenu svými erotickými projevy vědomě provokoval a ji nestoudně používal jako

nástroj k zakrytí svých skutečných citů.

V posledních několika týdnech pak nastalo období, kdy byl před Alenou mnohem

zdrženlivější a obvykle si polibky s Monikou nechával někam do soukromí.

Jako by se za svůj vztah k ní styděl.

Celý den prožili členové party v příjemném lenošení. Někteří využili nádherného

počasí k procházce po okolí vesnice, ale většinou jen bloumali po zahradě, posedávali

a polehávali po domě, hráli karty a duševně se připravovali na večer. Kolem páté hodiny se

pak sesedli kolem roztopeného zahradního krbu a blízké okolí brzy zaplavila vůně

grilovaných špekáčků. Čekání na večeři zpříjemňovaly struny kytary, které střídavě

rozehrávaly Filipovy a Pepovy prsty.

„Jeden z nejkrásnějších pohledů jaké znám,“ pronesl Roman věcně, když tuk

vytékající z uzenin začal se syčením dopadat na rozžhavené kousky dřevěného uhlí. Pak

pohlédl na Alenu, která mu seděla na klíně. „Řekni, taky se ti tu líbí? Jsi ráda, že jsem tě

přesvědčil, abys sem jela?“

119

Věděla, že ji sledují snad všechny páry očí kolem krbu, a tak jí nezbývalo než

přikývnout. Ale i ve skutečnosti se mezi nimi cítila dobře. Přijali ji mezi sebe naprosto

samozřejmě, ani v nejmenším si tu nepřipadala jako vetřelec.

Roman ji za její souhlas odměnil polibkem na tvář.

O chvilku později už se každý z přítomných mohl zakousnout do propečeného

špekáčku. Roman Alenu celou dobu obsluhoval. Podal jí talíř s její porcí, ukrojil jí chleba,

nalil pití. Jako by chtěl odčinit včerejší incident.

Už ráno se jí kajícně omluvil a pak se od ní po celý den v podstatě nehnul. Na krátké

vycházce jí ukázal vesnici, asistoval jí v kuchyni, když na ni vyšla služba při mytí nádobí,

a kdykoli to jen šlo, držel ji za ruku nebo objímal kolem ramen.

Když oba dojedli, znovu si ji posadil na klín a přitiskl k sobě, jako by měl strach, že ji

jinak ztratí.

Pohled na ty dva Moniku uklidňoval. Po prvním večeru začínala mít o svůj vztah

s Milanem opravdu strach. Znepokojilo ji jeho nezvykle vstřícné jednání s Alenou, jejich

ranní dostaveníčko v kuchyni i netradičně přátelské rozhovory, zvlášť když ji samotnou

nejednou spražil nepříjemným tónem.

Nyní se však zdálo, že Roman má situaci plně v rukou. Stačilo několik deci alkoholu

a Alenina počáteční zdrženlivost byla ta tam. Zdála se být uvolněnější, bezprostřednější

a tolerantnější k dotekům a polibkům, kterými byla od svého partnera zahrnována. Roman

doslova zářil štěstím a dobrou náladou nakazil i ostatní. Smáli se jeho průpovídkám a nové

zásobě vtipů.

„Zajíček si koupil nový sportovní vůz a projížděl se v něm po lese. A tu náhle slyší

volání o pomoc. Zastaví u hluboké díry, koukne do ní a vidí vlka, kterej ho prosí: ,Zajíčku,

zajíčku, když mne vytáhneš, budeme nadosmrti kamarádi.’ Zajíc tedy uváže na nárazník auta

lano, druhý konec hodí vlkovi a vytáhne ho ven. Za nějaký čas peláší vlk po lese a najednou

zaslechne ze stejné jámy volání o pomoc. Koukne dolů a vidí zajíce. ,No dobře, zajíci,’

povídá, ,ty jsi pomohl mně, já teď pomůžu tobě.’ A protože nemá žádnej sporťák, sedne si

zadkem k díře, spustí dolů ocas, zajíc se ho chytne a vlk ho vytáhne ven.“

Roman se odmlčel a šibalským pohledem přelétl ztichlé obecenstvo.

„A dál?“ nevydržela Monika.

Roman pokrčil rameny. „Dál nic. To je konec.“

„Počkej, to nemůže bejt celý…Přece to musí mít nějakou pointu.“

„No vždyť jo,“ souhlasil a očividně se přitom bavil nechápavými pohledy svých

kamarádů. „Přece když má jeden pořádnej ocas, nepotřebuje už žádný nadupaný fáro.“

120

Teprve nyní se kolem stolu začal ozývat přidušený smích a Pepovo chrochtání.

„Já to stejně nechápu,“ vzdychla Nataša a zmateně zírala na svého přítele.

„On ti to Pepa vysvětlí,“ ujistila ji Monika a pak se obrátila na Alenu. „A ty s tím

Romanem něco udělej. Je tak nadrženej, až plácá kraviny.“

Roman si přitiskl Alenin rudnoucí obličej k hrudi a přes dívčina ramena ubezpečil

Moniku: „Jen se neboj, my si poradíme i bez tvejch rad.“ Sklonil hlavu a zašeptal Aleně

do ucha: „Viď, kočičko?“ Něžně se dotkl rty její tváře a znovu se podíval na Moniku. „Ty se

radši starej o svýho maroda,“ kývl hlavou k Milanovi. „Za celej večer se skoro ani neusmál.“

Romanova poznámka přivedla k Milanovi pozornost celé party. Ten nečekaný zájem

ho znervózněl. Rychle hledal vhodnou výmluvu, neboť těžko mohl přiznat pravý důvod své

zasmušilé tváře.

„Není mi nejlíp,“ vysvětlil a výmluvně si poklepal berlí o nohu. „Navíc kvůli práškům

ani nemůžu pít, to se pak těžko hledá dobrá nálada. Ovšem to neznamená, že bych se tady

necítil dobře,“ dodal rychle.

Zdálo se, že jeho odpověď ostatní uspokojila. Postupně obraceli své pohledy ke svým

původním objektům. Snad jen Moniku jeho slova nepřesvědčila, ale jejího podezřívavého

pohledu si vůbec nevšiml.

„Hej, Pepíno, zahraj něco veselýho,“ zahalekal Roman a rozmáchl se rukou, ve které

držel sklenici s pivem.

Alena vyhrkla a hbitě vyskočila z jeho stehen. „Tys mne polil!“

„Alenko, promiň,“ omlouval se Roman a marně se v sobě snažil zadržet smích. „Ježíš,

já fakt nechtěl…“ Vstal a přistoupil k dívce.

„Budu smrdět,“ stěžovala si Alena a marně se snažila dostat z jeho dosahu.

Milan se pomalu zvedl.

„Kam jdeš?“ divila se Monika.

„Jen si pro něco dojdu.“

„Pro co?“

„Hned jsem tu,“ odbyl ji a vykročil k domu.

Musel pryč. Celý den se snažil vyhýbat místům, kde mohl narazit na Alenu a Romana.

Jakýkoliv kontakt těch dvou, každé objetí, každý polibek vznítily v jeho nitru plamen

žárlivosti. Od chvíle, kdy se sesedli u grilu, byl nucen se dívat, jak Roman dívku hladí po

zádech, víská ve vlasech, jak jí šeptá do ucha a každou chvíli jí tiskne polibek na tvář nebo

121

krk. Pohár jeho trpělivosti přetekl, když pozoroval, jak Romanova dlaň otírá dívce mokrou

skvrnu na tričku a přede všemi jí přitom bezostyšně přejíždí po ňadrech.

„Pivo přece nesmrdí,“ slyšel za svými zády Romana.

„Aspoň budeš mít správnou příchuť,“ řehtal se Pepa.

Milan přivřel oči a těžce vzdychl. Mohl si to dovolit, už na něho neviděli.

Litoval, že nemůže zavřít také uši, aby neslyšel ty hloupé narážky svých kamarádů.

Rovněž Aleně už začínaly jejich poznámky vadit. Copak se vážně nedokážou bavit

o něčem jiném? „Musím se převléknout.“

Roman se narovnal a úkosem na ni pohlédl. „Mám jít s tebou?“

„Není třeba, já trefím.“ Jemně ho odstrčila a zamířila do chalupy.

Roman se s úsměvem otočil k ostatním. „Je až příliš samostatná,“ řekl a po krátkém

zaváhání se nejistým krokem vydal za Alenou.

Poněkud tím uklidnil Moniku, kterou značně znepokojila myšlenka, že by Alena

a Milan mohli zůstat v domě o samotě.

Doběhla do pokoje právě včas. Sotva za sebou zabouchla dveře, z očí se jí začaly valit

slzy jako hrachy.

Zašlo to příliš daleko.

Dávno už překročila meze, přes které nebyla na začátku ochotná jít. Nyní má poslední

možnost vše zvážit – buď nechá událostem volný průběh, se všemi následky, které jí to

přinese, nebo se musí Romanovi přiznat, a to ještě dnes.

Pěkně si to zavařila! Chtěla si ulehčit cestu k Milanovi, a místo toho všechno

zkomplikovala. A nejen sobě.

Trápila sebe, trápila Milana a až Roman pochopí, jak ho zneužila, bude se trápit i on.

Parta, to seskupení báječných lidí, se pro ni zřejmě navždycky uzavře a může zapomenout, že

by se snad ještě někdy ukázala v klubu.

No, snad nebude třeba říkat Romanovi všechno.

Otevřela skříň a v zrcadle na jejích dveřích zkontrolovala svůj vzhled. Pláč naštěstí

nebyl tak intenzivní, aby zanechal na jejích očích viditelné stopy. Sehnula se, zalovila ve své

tašce a vytáhla čisté tričko. Převlékla se a znovu pohlédla do zrcadla.

Bílé tričko mělo hluboký dekolt a těsně obepínalo její tělo. Původně si ho zabalila, aby

tady mohla provokovat Milana. Vzhledem k vývoji událostí se pak rozhodla vůbec ho na sebe

122

nebrat. Nyní jí však nic jiného nezbývalo. Pro lepší pocit si přehodila přes záda mikinu a její

rukávy si zavázala pod krkem. Beztak se venku brzy ochladí.

Na chodbě narazila na Romana, jenž vycházel ze dveří toalety. Jakmile ji spatřil, jeho

alkoholem lesknoucí se oči se ještě více rozzářily. Rozpřáhl náruč a zamířil k ní. „No, páni,

kdybych tohle věděl, tak jsem tě polil už dřív!“ Objal dlaněmi její ňadra a natlačil ji zády

ke stěně. „Jsi v tom strašně sexy,“ řekl tiše.

Věděla, že nyní má jedinečnou příležitost naplnit své předchozí rozhodnutí, ale jeho

výpad proti jejímu tělu byl tak nečekaný a jeho pohled tak odzbrojující, že to nedokázala. Jen

malou chviličku jí hleděl do očí, pak se sklonil, políbil ji na ústa a poté pomalu sjel svými rty

na její krk. Podvolila se, ale dlaněmi se stále opírala o jeho hruď. Nechtěla si ho k tělu pustit

blíž, než bylo třeba.

„Strašně se těším na večer,“ šeptl jí do ucha. „Chceš vědět jak?“ Nečekal na odpověď,

chytil její dlaň a vedl ji ke vzdouvajícímu se místu na svých džínsech.

Vytrhla mu ruku dřív, než se ho mohla dotknout, a zmateně mu pohlédla do očí.

Objal ji kolem ramen. „Jsi tak roztomilá,“ zasmál se jí do vlasů a jeho rty se znovu

přiblížily k její šíji.

Zavřela oči a oddávala se jeho dotekům. Už když pocítila horký dech na své pokožce,

její tělo se zachvělo. Jakmile jí po krku přejely jeho vlhké teplé rty, pocítila náhlou slabost

v nohách. Chytila se ho kolem krku a zlikvidovala tu bezpečnostní vzdálenost, kterou si

od něho dosud udržovala. V hlavě měla úplný zmatek. Pod doteky jeho rtů a rukou se bortila

veškerá její skálopevná předsevzetí. Nechtěla, aby přestal, toužila dál přijímat jeho něžné

projevy, dál se účastnit toho jedinečného koncertu pro dvě ruce a jedno tělo.

Najednou ji ovládl pocit, že na chodbě nejsou sami.

Pomalu otevřela oči a zadívala se přes Romanovo rameno přímo před sebe. A ten

pohled ji rychle vzpamatoval.

Docela zapomněla na Milanovu přítomnost v domě a nyní hořce litovala. Jeho pohled

plný smutku, zklamání a závisti ji dokonale zmrazil. Nebyla schopna jediného slova ani

pohybu. Dál snášela Romanovy ruce na svém těle, ale veškerý požitek byl ten tam.

Těžce vzdychla. Roman, který vůbec netušil, co se kolem něho děje, si to vysvětlil

po svém. „Já věděl, kočičko, že se ti to bude líbit. Já to věděl.“

Kdyby byl Milan tušil, jaký úkaz se mu na chodbě naskytne, byl by se určitě zdržel

v kuchyni déle. Věděl, že by tu takhle neměl civět, že by se měl otočit a rychle zmizet, než si

ho ti dva všimnou, nemohl však odpoutat oči od vášnivého výrazu, který v Alenině obličeji

vyvolaly Romanovy doteky.

123

Přistihla ho dřív, než stačil uhnout pohledem. Když se střetla s jeho očima, vášeň

z jejího obličeje rychle vymizela, dál se však nechala hladit a líbat nic netušícím Romanem.

Nejraději by toho troufalce přetáhl berlí po zádech a odtrhl ho od dívčina těla, aby je mohl

zkoumat sám.

Pak zaslechl Romanovo sebevědomé vzdychání a déle už to nevydržel. Dal si záležet

na pohrdavém úšklebku a odbelhal se na zahradu.

Zdálo se mu, že pukne vzteky. Měl tisíc chutí popadnout tu protivnou berli a praštit

s ní o nejbližší strom. Jenže to by o tom všichni věděli.

Všichni by se dozvěděli, že spí s holkou, o kterou nestojí, a to jen proto, že se jí

nedokáže elegantně a bez problému zbavit. Prozradil by, že mu záleží na dívce, pro kterou

před nimi nikdy neměl dobrého slova. A která je navíc momentálně zadaná. Dal by za pravdu

všem, kteří ho ubezpečovali o jeho mylném úsudku o ní. Nevratně by tím narušil svou image

člověka, který se o sebe dokáže postarat sám, nikoho nepotřebuje a na nikom není citově

závislý.

Když se nad tím nyní zamyslel, nějak v sobě takovou osobu nemohl nalézt.

Všechno jako by se opakovalo z předešlého dne – její marná snaha o usnutí, jeho tichý

příchod i způsob, jakým uléhal na postel.

„Kočko?“

Ani se nepohnula. Když si bude myslet, že spí, třeba ji nechá na pokoji.

Už si mohla zvyknout, že Roman jedná proti všem jejím přáním a předpokladům.

„Miláčku,“ šeptal s bradou opřenou o její rameno. „Teď přece nemůžeš spát.“

Co by dělala, kdyby opravdu spala? Probudila by se, nebo by na jeho doteky

nereagovala? Sázela na první možnost, měla většinou lehké spaní. Ale to on přece nevěděl.

Jemně jí odhrnul vlasy, aby mohl rty znovu prozkoumat pokožku jejího krku. Ten

dotyk byl ta hřejivý a vzrušující, že Alenu stálo nadlidské úsilí udržet svaly v obličeji v klidu.

Nakonec to vzdala.

„Ach bože, kočičko, tolik jsem se na tuhle chvíli těšil!“

Tlak jeho ruky ji otočil na záda. Nepřestával ji líbat, jeho polibky byly krátké,

dychtivé, zasypával jimi celý její obličej i krk. Jeho zrychlený, přerývavý dech tentokrát

nevoněl po zubní pastě, ale byl znovu cítit alkoholem. Odhrnul stranou přikrývku a jeho hbitá

dlaň jí vklouzla pod pyžamo.

124

„Jsi tak nádherná! Tak sladká! Sundej ten hadr,“ vyzval ji ze tmy chraplavý hlas, ale

sám už prováděl kroky k vyplnění svého přání.

Zadržela ruce. „Prosím tě, Romane, nechme toho!“

Její žádost na něho nezapůsobila. Přisál své rty k odhalenému poprsí a jednou rukou

pomalu sklouzl po jejím boku.

„Romane, prosím…“

Snažila se vymanit z jeho sevření, ale nalehl na ni, aby jí v tom zabránil.

„Neboj se, lásko, nejsem tak opilý, jak si myslíš. Dám si pozor. Nedělám Románky

na potkání!“

Když se k ní pevněji přitiskl, poznala, že je zcela nahý. Znovu zabojovala.

„Romane, já to nechci…“

Našel její rty a umlčel ji dlouhým polibkem. Jeho dlaně i nadále prozkoumávaly její

tělo.

„Já opravdu nechci,“ zopakovala, když jí dovolil se nadechnout. „Ještě na to nejsem

připravená!“ Lhala. Byla připravená na milování, bezpečně to věděla od jejich podvečerního

objímání na chodbě domu. Jenže se nechtěla milovat s ním.

„Romane, prosím… Prosím…“

Postřehl, že se jí zlomil hlas a povolil stisk. Ihned se odtáhla a přikryla se až ke krku.

Po spáncích ji na polštář stékaly slzy. Ve tmě to nemohl vidět, ale když ji pohladil po tváři,

ucítil je.

„Neboj, nebudu na tebe spěchat. Budu jemný. A opatrný. Slibuju. Chci, aby se ti to

opravdu líbilo. Hlavně neplač, prosím tě.“

Nedokázala vyhovět jeho naléhavé prosbě. Její city naprosto zvítězily nad tělesným

chtíčem. Bylo jí ho líto, což byl stejně velký důvod k jejímu pláči, jako obava, že ho nedokáže

odradit od jeho plánů.

Vzlykla. „Vím, že je to pro tebe těžké…“

„Ne, to nemůžeš vědět! Nemůžeš vědět, jak strašně moc tě chci!“ Našel ve tmě její

ruku a přitáhl ke svým slabinám. Přes její zdráhání se mu podařilo pevně přitisknout její dlaň

ke svému ztopořenému přirození. „Vidíš,“ zasténal. „Teď mě nemůžeš odmítnout!“

„Jenže já tě nemiluju,“ vyhrkla. Celé její tělo se chvělo přidušeným pláčem.

„Rozumíš?! Nemiluju tě, proto to s tebou nechci dělat!“

125

Pustil její ruku a posadil se. „Ovšem to sis měla rozmyslet dřív. Celý večer, vlastně

celý den k tomu směřoval, a ty jsi vůbec neprotestovala. Tohle se nedělá, kotě!“ Vstal

a vztekle praštil rukou do místa na zdi, kde tušil vypínač.

Ostré světlo oba na okamžik oslepilo víc, než předchozí tma.

Když Romanův zrak přivykl prudké změně, posbíral z podlahy kousky svého oblečení

a navlékl je na sebe. Po celou dobu si Aleny ani nevšiml. Když už sahal na kliku, přece jen mu

to nedalo a otočil se.

Seděla na posteli s pokrčenýma nohama, koleny si zakrývala nahou hruď a očima

plnýma slz ho prosila o shovívavost. I s uplakaným obličejem a rozcuchanými vlasy vypadala

tak svůdně, až pocítil v podbřišku bolestný tlak. Zlostně sykl a vyrazil ze dveří.

Monika vyklouzla z pokoje a opatrně zavřela dveře. Snažila se, aby neprobudila

Milana, spokojeně oddychujícího po předešlém dovádění.

Užívala si předchozí minuty, které strávila s tváří přitisknutou k jeho srdci a paží

objímající jeho pevný hrudník. Prodlužovaly prožitek z jejich tělesného spojení

a uspokojovaly její city. Většinou to byla ona, kdo v takové chvíli první zavřel oči. Dnes se to

seběhlo jinak, přestože vzhledem k Milanovu zranění byla takřka veškerá aktivita na její

straně. Ještě nyní, když kráčela temnou chodbou ke koupelně, jí přemíra energie málem

nadnášela.

Náhle její pozornost upoutal zvuk.

Na několik vteřin se zastavila a naslouchala do tmy.

Zavrzání se ozvalo znovu. Poměrně jednoznačně identifikovala místo jeho vzniku.

Byla to stará pohovka ve výklenku pod schodištěm. Schody ji zatím z Moničina pohledu zcela

zakrývaly, ale zdálo se, že se na ní někdo převaluje. Ale kdo, když všichni členové party měli

svá místa pro spaní?

Pohrávala si s myšlenkou vrátit se do pokoje pro Milana, ale pak ji zavrhla. Nebude ho

přece budit kvůli nějaké prkotině! Nejdřív musí zjistit, co za tím je. Třeba jen Filipa přestalo

bavit Ivanovo chrápání.

Pomalu, obezřetně se blížila ke schodišti. Už ho míjela, když pohovka zavrzala znovu

a do toho se ozvalo tiché klení.

Poznala ten hlas okamžitě. Upřímně si oddechla a dvěma ráznými kroky stanula

nad mladíkem, jenž se převaloval na rozvrzaném otomanu.

Lekl se jí více než před tím ona jeho.

126

„Sakra, co tady děláš?!“ vyhrkl a hbitě se posadil. „Chodíš jako duch. A taky

vypadáš,“ dodal a sjel očima po její postavě.

Uvědomila si, že má na sobě jen spodní kalhotky a Milanovo bílé tričko, které jí volně

splývalo podél těla a sahalo do půli stehen. Usedla vedle Romana, aby ze sebe setřásla jeho

pohled.

„Co já tu dělám? Spíš co ty tady blázníš? Proč nespíš s Alenou?“

Spustil nohy z pohovky na podlahu a svěsil hlavu nad kolena. „Nechce se mnou spát.“

Plně pochopila význam té věty. Se zatajeným dechem a zamračeným obličejem

naslouchala Romanově vyprávění. Napínala uši, aby jí neuniklo jediné slovo z jeho šepotu.

Dům byl plný lidí a Roman chtěl předejít nepříjemným komplikacím, které by pro něho

nepochybně nastaly, kdyby jeho výpověď vyslechly ještě jiné zvědavé uši. I tak ho musela

Monika ubezpečit, že vše, co jí řekne, si nechá pro sebe.

„Furt mě prosila, ať toho nechám…“

„Měla prostě strach,“ namítla Monika. „Už bys mohl vědět, že když holka říká ,ne‘,

znamená to leckdy ,ano‘. Vysvětli mi, co jsi s těma svejma kočičkama dělal? To ti opravdu

všechny samy roztahovaly nožky?“

To jízlivé zpochybnění jeho předchozích mileneckých úspěchů ho očividně rozlítilo.

„Sakra, já to zkoušel dál!“ Hned si uvědomil, že nebezpečně zvýšil hlas, a začal znovu šeptat.

„Bylo to ještě horší. Začala brečet a bránit se… Musel bych ji leda znásilnit, abych dosáhl

svýho! A to jsem nechtěl!“

Tak jsi měl chtít! „Přece se dnes k tobě tak měla… Co se stalo?“

„To bych taky rád věděl!“ Vykulil na ni oči, jako by žádal o vysvětlení ji. „Myslel

jsem, že o mě stojí jako já o ni. Teď mi řekla, že ne. Co jsem měl jinýho dělat?“

I když se tak tvářila, nebyla to účast s Romanem, co cítila uvnitř svého těla. Na rozdíl

od něho přece jen chápala důvody Alenina jednání a plně si uvědomila nebezpečí, které jí

ze strany té nezkušené puťky stále hrozí. Zmocnila se jí panika. Bude muset znovu začít

jednat.

„Kde jsi byla tak dlouho?“

Když slyšela ze tmy pokoje Milanův hlas, srdce jí zaplesalo. Přesně tohle potřebovala!

„Ále, potkala jsem Romana. Strašně nutně se chtěl vypovídat.“

„Tak ty si dáváš noční dostaveníčka s Romanem?“

127

„Říkám, že jsem ho potkala.“ Natáhla se k němu na postel a snažila se ve slabém

světle, které do místnosti pronikalo oknem z ulice, zachytit co nejlépe jeho obličej. „Celej

zářil, jako by dobyl Mont Everest. No, jemu to asi přijde nastejno…“

Všimla si, že jeho mohutná dolní čelist poklesla a ve tváři se mu objevilo zklamání.

Naprázdno polkl, a když promluvil, snažil se zachovat si neutrální postoj, ale nešlo mu to.

Monika se ovládla daleko lépe, i když se jí bolestně sevřel žaludek při zjištění, že jeho city

k Aleně skutečně ohodnotila správně.

„Chceš říct, že se ti svěřoval s tím, jak Alenu připravil o panictví? A proč zrovna

tobě?“

„Co já vím! Ale je pravda, že se spolu o takových věcech bavíme dost často. Nebo

jsem prostě byla první, koho potkal. Znáš Romana, jaká je to huba nevymáchaná! Ve srovnání

s ním rozhodně nejsou ženský ukecaný!“

128

26

Cukrárna zela prázdnotou. Většina zákazníků využila slunečného počasí a usadila se

u stolků před obchodem. Táňa se proto snažila mluvit tiše, i když ji to, co se právě dozvěděla,

skutečně rozčililo.

„To myslíš vážně, že se s ním chceš rozejít?“

„Já jsem se s ním vlastně už rozešla. To on to pořád nechce pochopit.“

Po té, co mu v neděli večer znovu vysvětlila, že jejich vztah nemá budoucnost, vypadal

velice zklamaně a tvářil se, že už se s ní nikdy nemíní setkat. Vydržel to dva dny. Ve středu

odpoledne jí telefonoval a žádal o schůzku. Řekla mu, že to nemá smysl a položila sluchátko.

Dnes volal znovu.

„Je to přece tak milý kluk…“

Táňa se s Romanem setkala třikrát, vždy v Alenině společnosti. Alena ji podezřívala,

že se do toho lovce skalpů zakoukala a záviděla ho kamarádce, asi jako když ona záviděla

Monice Milana. Proto nyní chápala, že jí zazlívá, když jím opovrhuje.

„Nebylo by to vůči němu fér, kdybych v tom pokračovala,“ řekla, zatímco se snažila

nabrat na lžičku poslední kousek broskve, který jí zůstal v poháru od zmrzliny.

„Nebylo vůči němu fér hlavně to, že sis s ním vůbec začala,“ vyčetla jí Táňa. „Chtěla

jsi být více času s Milanem a Roman byl vhodná záminka, že jo?“

Jak dobře ji Táňa zná! Když slyšela ta slova takhle přímo, cítila se ještě hůře než před

tím. Ještě to jí chybělo! Už dost na tom, jak trapně jí bylo před Romanem. Do klubu tento

týden raději ani nevstrčila nos a Milan se jí už od neděle vyhýbal.

Krutá daň za nevhodně rozehranou partii!

Roman se vůbec nechoval podle předpokladů.

Měl se mu pochlubit, jako se mu předtím svěřoval se svými plány. Měl zářit štěstím,

být radostí bez sebe, že konečně dosáhl toho, oč usiloval, navíc na své poměry dost dlouho.

Nic takového se nestalo.

Romanův obličej naopak vykazoval spíše stopy rozladění. Jestliže den před tím

z Aleny téměř nesundal ruce, v neděli se kolem sebe pohybovali jako dvě molekuly, které

při sebenepatrnějším dotyku vybuchnou. A když s ní náhodou prohodil pár slov, jako by se

nadšení a něha vytratily i z jeho řeči.

Od pondělí ani jeden z nich nevkročil do klubu. Nebylo by to tak zvláštní, kdyby

Milan nevěděl, že se nesešli ani jinde. Kromě jednoho odpoledne s kamarádkou se Alena

129

zdržovala celé čtyři dny doma. Měl o tom přehled, protože jednak ho oproti dřívějšímu období

zajímalo, jak tráví Alena svůj volný čas, zadruhé se i on sám vyskytoval v bytě podstatně

častěji, než u něho bývalo obvyklé.

Dost těžko vysvětloval Monice, že se v následujících týdnech uvidí výrazně méně.

Nechápala, proč se tolik snaží, aby jeho maturitní zkoušky dopadly co nejlépe, když stejně

nechce pokračovat na vysoké škole, takže na samotném výsledku zase tolik nezáleží. A Milan

rozhodně nepatřil k těm, kterým by hrozilo, že maturitu nesloží vůbec.

Nechápala to, neboť netušila, že učení na zkoušky není pro něho jen důvodem, ale

součastně i vhodnou záminkou, jak se co nejvíce vyhýbat jí. Promýšlení plánu, jak se s ní co

nejsnadněji rozejít, mu zabíralo stejně času jako momentální biflování tvorby Aloise Jiráska.

I když o té už nějaký ten přehled měl.

Bytem se rozdrnčel telefon.

Uvědomil si, že to musí být on, kdo zvedne sluchátko. Kromě něho byla doma jen

Alena, která si nyní myla v koupelně vlasy, takže protivný zvuk zřejmě ani neslyšela.

Opatrně vstal z válendy a belhal se do obývacího pokoje.

Doufal, že nevolá Monika. Zatím si ještě nevymyslel výmluvu, proč ji ani zítra

odpoledne nenavštíví. Věřil, že do jejich večerního setkání v klubu ještě na něco přijde.

Ve sluchátku se ozval Roman. Žádal ho – jak jinak – aby mu zavolal k telefonu Alenu.

Bez jakýchkoli komentářů přistoupil ke dveřím koupelny, za nimiž právě přestala crčet

voda, a zaklepal na ně. „Máš telefon!“

Vteřinku zaváhala, ale pak rozhodně odpověděla: „Pokud je to Roman, pověz mu, že

nejsem doma.“

„Řekl jsem, že jsi.“

„Tak mu řekni, že sis ani nevšiml, že jsem odešla.“

„Děláš ze mě idiota? Tohle je byt se společnou předsíní, ne rezidence se samostatným

vchodem!“

Jen tak tak uhnul před otevírajícími se dveřmi.

Alena vyšla z koupelny s hlavou obalenou v ručníku a spražila ho vyčítavým

pohledem. Její domácí tričko bylo poseto mokrými skvrnami, což mu připomnělo situaci, kdy

ji Roman polil pivem. A hlavně to, jak ji pak otíral. Znechuceně se odvrátil.

„Do svých záležitostí mě netahej,“ zabručel a zamířil do svého pokoje.

Nechal cvaknout kliku, ale pak křídlo dveří znovu lehce posunul, jako by střelka

zámku špatně zapadla a dveře se samovolně pootevřely.

130

Lest mu však nebyla nic platná, neboť Alena mluvila do telefonu příliš tiše. Navíc

rozhovor poměrně brzy ukončila a vrátila se do koupelny, aby si vysušila vlasy.

Jediné vysvětlení, které se mu nabízelo pro takový vývoj Alenina vztahu, byl jejich

rozchod. V Romanově případě by ho to nepřekvapilo, však také Alenu před ním varoval, ale

snad ani on by nedokázal skoncovat poměr s dívkou hned následující den po jejich první noci.

Nehledě na to, že to byl Roman, ne Alena, kdo vypadal zkroušeně. Byl nezvykle zamlklý,

smutný a celou neděli od něho nikdo neslyšel žádný vtip.

Alena se naproti tomu zdála být nad věcí a chovala se jako jindy. Snad jen o trochu

více dospěle. Jako by z ní ty tři týdny, po které se s Romanem stýkala, udělaly opravdovou

ženu. No, svým způsobem vlastně ano.

Že by to tedy byla ona, kdo to skončil? Ale proč tak najednou? Ublížil jí snad nějak?

To sotva, násilí rozhodně k Romanovi nepatřilo. A že by měla Alena něco proti sexu, tomu

také nevěřil. Stačilo si připomenout tu vášeň v jejím obličeji, když ji Roman objímal.

Přesně ve chvíli, kdy utichlo hučení vysoušeče vlasů, se znovu ozval telefon.

Už chtěl vstát, ale pak si uvědomil, že Alena je protivnému aparátu blíže a má obě

nohy zdravé. Chvilku to trvalo, než to došlo také jí. Volající však byl vytrvalý.

Že si Roman nedá pokoj, pomyslel si. Slyšel, že se Alena ohlašuje a jak někomu

odpovídá, ale nerozuměl co.

Ani tentokrát netrval její rozhovor dlouho. Sotva za minutku bylo slyšet, jak pokládá

sluchátko a následně ho překvapila, když strčila rukou do pootevřených dveří jeho pokoje.

Křídlo dveří se rozevřelo dokořán, ale ona zůstala stát v předsíni a jen mu oznámila:

„To byla Monika.“

Pomalu vstal, ale ona proti němu nastavila dlaň. „Říkám ´byla´. Mám ti vyřídit, že je jí

špatně, takže do klubu nemůže přijít. Ale máš se zastavit u ní.“ Pak se otočila a chtěla odejít.

„Počkej!“ Přiskočil k ní a popadl ji za loket. Docela při tom zapomněl na zraněnou

nohu a ta se mu ozvala ostrým bodnutím. „Proč jsi mě nezavolala?“ zajímal se, když překonal

bolestný úšklebek.

„Protože to nechtěla. Řekla, že ti mám jen vyřídit vzkaz. To jsem udělala, tak mě

pusť!“

Jako by si teprve nyní uvědomil, že jí stále svírá ruku, zarazil se a rychle povolil stisk.

Očima však stále visel na její tváři.

Dál o ni stál.

Velmi.

131

Ovšem ani její rozchod s Romanem nemohl nic změnit na tom, že pro něho bylo těžké

si s ní něco začít. Před očima stále viděl objímací scény na zahradě a chodbě trvnovské

chalupy a v duchu ho trápily živé představy, jak to asi vypadalo, když se Roman zmocňoval

jejího těla. Musel by stále myslet na to, že Roman byl tím prvním…

Snažila se přečíst v jeho očích, co k ní vlastně cítí, ale jen ji to mátlo.

Minulý pátek při zábavě a pak při jejich rozhovoru o sobotním ránu si myslela, že mu

rozumí. Domnívala se, že chápe, co jí chce říct mezi řádky, že o ní stojí stejně jako ona o něj.

I nyní se jí zdálo, že vidí v jeho očích zájem. Jeho chování v posledních pěti dnech tomu však

hrubě neodpovídalo.

Mnohokrát si už v hlavě přehrála průběh celého sobotního dne, ale nenašla sebemenší

důvod k tomu, aby se Milanův postoj k ní tak radikálně změnil. Nebo ho snad tak ranilo, když

pozoroval, jak se spolu s Romanem objímají? Vážně by byl tak malicherný? Co by si potom

měla myslet ona?

Donutila se odvrátit od něho zrak. Pomalu se k němu otočila bokem a odkráčela do

svého pokoje.

Ať už ji dneska všichni chlapi nechají na pokoji!

Rozhodl se, že to udělá dnes. Radši dříve než později. Nač si stále hledat nějaké

výmluvy, nač se dál přetvařovat? Prostě jí to řekne dnes – a hotovo.

Cestou ke garsonce, kde ho Monika očekávala, procházel kolem klenotnictví. Tyhle

obchody obvykle míjel bez povšimnutí, ale to odpoledne mu padl do oka nápis na výloze.

Sleva na vybrané zboží až 50 %.

Přistoupil k výkladní skříni a takřka ihned ho zaujalo plato se zlatými přívěsky. To je

ono, napadlo ho. Když koupí Monice dárek na památku, nebude si tolik připadat jako zrádce.

Zkontroloval obsah peněženky a vešel do prodejny.

Bez dlouhého váhání vybral přívěsek ve tvaru tiskacího písmena M. Zaplatil a zapnul

si krabičku s dárkem do kapsy džínové košile, kterou si ten den oblékl přes oblíbené bílé

tričko.

Po zbytek trasy si v duchu připravoval svůj proslov na rozloučenou. Každou větu si

několikrát předříkal a nakonec zavrhl. Zdála se mu trapná nebo otřepaná, případně obojí

dohromady. Když vcházel do domu, kde Monika bydlela, byl stále na začátku.

Snad ho zahlédla z okna, možná jen slyšela na patře zastavit výtah, v každém případě

mu otevřela, sotva se dotkl zvonku.

„Ahoj,“ pozdravil ji a lehce znejistěl.

132

Vypadalo to, že právě vyšla ze sprchy. Měla vlhké vlasy a na sobě svůj zamilovaný

župan. Věděl, že si ho zpravidla navléká na holé tělo.

„Ahoj,“ usmála se a sklonila hlavu na stranu.

Pozadu ustoupila do bytu, aby mohl vejít.

Automaticky si sundal boty a prošel až do pokoje. „Jestli takhle vypadají všichni

nemocný lidi, tak proč máme nemocnice?“

Zatvářila se kajícně a pomalu přistoupila k němu. „Když jsem k vám volala, opravdu

mi nebylo dobře.“ Ovinula mu paže kolem pasu a přitiskla se k němu. Opřela si bradu o jeho

hruď a vzhlédla mu do tváře. „Teď už mi nic nechybí.“

Vyklouzl z její náruče a zamířil k válendě. „Až mi příště budeš chtít něco říct, tak to

řekni mně! Nemusíš po nikom posílat vzkazy. Byl jsem doma,“ zdůraznil, ale tušil, že ona to

moc dobře věděla. Proto ostatně volala na pevnou linku, ne na mobil. Nejspíš počítala s tím,

že telefon zvedne Alena. Kdyby hovořila s ním, zřejmě by ho k téhle návštěvě nepřemluvila.

Takhle mu nedala na výběr. Neviděl ji, neslyšel, musel věřit, že je jí opravdu zle. A jak by se

cítil, kdyby nevyhověl přání nemocné dívky, která toho pro něj tolik udělala?

„Nechtěla jsem, aby sis zbytečně namáhal nohu chozením k telefonu.“

„A na cestě sem jsem si ji namáhat mohl?“

Zakroutila nechápavě hlavou. „Je to přece blíž než do klubu.“ Náhle přivřela oči a její

nevinný výraz se změnil v pohled šelmy. „Přece se na mě nebudeš zlobit, když jsme tak

dlouho nebyli spolu.“

Díval se, jak se k němu blíží pomalým, ladným krokem jako zkušená modelka. Vlhký

satén se jí lepil na tělo a prozrazoval skryté vnady. Kdo by v ní hledal holku od pokladny?

Krabička, která ho tlačila na prsou, mu připomínala, proč sem přišel, ale v hlavě měl

najednou dočista prázdno. Cítil, jak se mu hrne krev do slabin.

Polkl a uhnul pohledem. Opřela se mu dlaněmi o ramena a přejela mu vlhkými rty

po šíji. Slyšel a cítil její horký dech a usilovně se snažil na ni nepodívat. Přitiskla se k němu

a vjela mu rukama pod košili.

„Moniko co to děláš, sakra,?“ Snažil se od ní odtáhnout a už také pochopil, že si měl

sednout jinam. „Úplně jsi mi promočila košili.“

„Tak ji sundej!“ Obkročmo mu usedla na nohy a zkušeným pohybem mu strhla košili

s ramen.

„Přestaň,“ protestoval. „Chci jít do klubu, kluci na mě čekají…“ Znovu ucítil její rty

na svém krku a hlas se mu zadrhl. Tichý sten prozrazoval jeho prohru.

133

„Přece bys nechtěl teď jít pryč? Vždyť se poslední dobou vidíme tak málo…“

Nenápadný pohyb jejích štíhlých prstů uvolnil opasek na županu a ten se rozevřel.

Neodolal, aby se nepokochal pohledem na krásné obliny, které tak důvěrně znal. Pak

zvedl zrak k jejímu obličeji. Stačil jediný pohled do jejích očí a jeho rty se hladově zmocnily

jejích úst.

Opravdu to bylo dlouho, kdy se s ní miloval naposledy. Skoro celý týden. Jeho tělo to

vědělo lépe než on sám. Nadzvedl ruce, aby mu mohla stáhnout rukávy košile přes zápěstí.

Pak, aniž opustil její rty, vjel jednou rukou do vlasů na jejím temeni, druhou stáhl saténovou

látku z jejího těla.

Když sténající dívku pokládal na postel, koutkem oka zavadil o džínovou košili

na koberci. Vzpomněl si na krabičku v její kapse, ale hned ji zase pustil z hlavy.

Dnes večer ji rozhodně nepoužije.

134

27

Začínala mít Romana plné zuby.

Když jí ve čtvrtek znovu zval na schůzku, jasně mu oznámila, že se na ni nedostaví.

Přesto v pátek následoval další telefonát, ze kterého vyplynulo, že na ni čekal. Byla strohá

a nepříjemná. Doufala, že ho tím odradí, že konečně vyhoví její opětované žádosti a nechá ji

na pokoji.

Přes víkend si skutečně mohla vydechnout. Dokonce zariskovala a zašly si s Táňou

posedět do klubu. Nepřišel tam. Potkala tam jen Filipa s Ivanem, a když odcházely, míjely se

ve dveřích s Milanem a Monikou. Těžko mohla nepostřehnout Moničin pyšný výraz, když ji

mladík vedl sálem k Ivanovu stolu.

Zato dnes, když s Táňou opouštěly bránu školy, málem se jí podlomila kolena.

„Co tady děláš?“ spražila jeho úsměv plný naděje.

„Čekám na tebe,“ odpověděl a seskočil se zídky, kde dosud seděl.

„To jsi opravdu nemusel,“ odsekla a pokusila se ho obejít.

Zastoupil jí cestu. „Musel jsem se s tebou setkat.“

Zhluboka vzdychla, sklopila hlavu a s pohledem upřeným na špičky bot pomalu

promluvila: „Já už opravdu nevím, jak jinak ti to mám vysvětlit, Romane. Nemá to cenu!

A teď promiň, musím se jít učit.“ Postrčila Táňu k nedaleké zastávce autobusu.

Otočil se na podpatku a rychle je následoval.

„Tak ty se musíš učit! A co mám říkat já?! Jak se mám připravovat na maturu, když

na tebe pořád musím myslet?! Tak slyšíš?!“ Popadl ji za rameno a otočil čelem k sobě.

Naprosto přitom ignoroval Taťánu, která jen trpně přihlížela.

Tváří v tvář Aleně jeho pohled náhle zjihl. „Já přece po tobě nechci žádné nemožné

věci. Jenom tě občas vidět. Nedotknu se tě, slibuju, pokud to nebudeš chtít,“ dušoval se

s dlaní položenou na prsa. „Přece si můžeme spolu zajít do kina nebo na pizzu. Nic

závazného. Prosím…“

Poznání, jak strašně moc zahýbala se sebevědomím toho sympatického kluka, na ni

těžce dolehlo. Cítila, jak jí při pohledu do jeho zdrcené tváře vlhnou oči.

„Je mi to líto,“ zašeptala, ale věděla, že nemůže pochopit, za co všechno se mu

omlouvá. „Možná, kdybys mi dal víc času…“ Řekla to jen kvůli němu. Věděla bezpečně, že

čas na jejím rozhodnutí nemůže nic změnit. Ale třeba pomůže jemu.

„Dám ti ho, kolik budeš potřebovat,“ vyhrkl a jeho oči se rozzářily. „Řekni si! Týden?

Nebo dva?“

135

„Ozvi se mi, až uděláš maturitu,“ navrhla. „Půjdeme to oslavit.“

Krátce zaváhal. Snad se mu ta lhůta zdála přece jen poněkud dlouhá. „Tak jo,“

souhlasil nakonec a Alena si v duchu oddechla.

Přála si, aby byl doma. Potřebovala ho vidět, i kdyby ji měl zase něčím popíchnout!

Cítila se mizerně proto, jak si zahrávala s Romanem. Děsilo ji, jak se jí její strategický

plán vymkl z rukou. Táňa po ní celou cestu házela vražedné pohledy a neustále ji zahrnovala

výtkami, proč ještě dávala Romanovi falešné naděje.

A co asi měla dělat?

Copak může riskovat, že si kvůli ní pokazí závěrečné zkoušky? Takhle možná bude

mít motivaci pro co nejdůkladnější přípravu. A kdo ví, třeba si během těch čtrnácti dnů přece

jen najde nějaký jiný objekt zájmu, a už se neozve.

Milana doma nenašla. Pochopitelně. Jako vždy, když ho člověk potřebuje! Pak si ale

uvědomila, že dnes odpoledne měl jít na kontrolu s nemocnou nohou.

S úsměvem si vzpomněla na období, kdy tajně nechávala klíče ve dveřích bytu, jen aby

ho mohla vidět. Kolik úsilí ji vždycky stálo, aby neusnula dřív, než se jeho prsty vztekle opřou

o tlačítko zvonku. Hbitě pak vystartovala, aby byla u dveří první. Nadávky, kterými ji

počastoval místo pozdravu, byly často to jediné, co od něho za celý den slyšela.

K takovým lstím se už dlouho uchylovat nemusela. Milan se doma zdržoval podstatně

častěji než dříve a s ní se naprosto běžně bavil.

Bohužel až příliš běžně.

136

28

Už skoro týden se vyhýbal jejímu bytu.

Neukázal se tu od chvíle, kdy ho v jejím doprovodu v sobotu v podvečer opustil.

Po téměř osmnácti hodinách, které uplynuly od okamžiku, kdy zazvonil u jejích dveří.

Po úžasných hodinách, které vyplňovali jen milováním, krátkým spánkem a chvilkami, kdy se

navzájem krmili ovocem a drobnými lahůdkami. Když se konečně oblékala, aby si spolu zašli

do klubu na pořádné jídlo, cítila se vyčerpaná, ale ohromně šťastná. Myslela si, že se jejich

vztah přece jen vrací do normálu.

Neradovala se dlouho.

Milan se čtyři dny neukázal, a kdyby mu nezavolala, nejspíš by ho neslyšela.

Proto ji nesmírně potěšilo, když jí babička oznámila své rozhodnutí navštívit bratra

na venkově.

„Chtěla bych tam být co nejdéle,“ sdělovala vnučce. „Ale myslím, že to se mnou víc

jak týden nevydrží. Vždyť víš, jaký je to morous. Ze začátku to s ním vždycky jde, ale pak

začne nadávat, že nemá doma klid, že mu organizuju život. Celý barák mu prý převrátím

vzhůru nohama a on pak nemůže nic najít. No musím mu tam přece uklidit. Kdybys viděla,

jaký tam má vždycky nepořádek… Potřeboval by ženskou,“ dospěla k jednoznačnému

resumé. „Ale on nechce ani slyšet! Že prý mu to jednou stačilo. Nechápu ho. Vždyť je to ještě

mladý kluk…“

Monika skryla tvář za hřbetem ruky. Výraz „mladý kluk“ u muže, kterému chyběly

zhruba dva roky do sedmdesátých narozenin, v ní vyvolal úsměv. Stejně jako plán, který jí

vytanul v mysli.

Shodou okolností šlo o týden před Milanovou maturitou, takže ho bude mít pro sebe

celý den. Srdce jí bušilo vzrušením už při pouhé představě, jak se o něho stará, jak mu vaří,

masíruje mu krk, ztuhlý od koukání do učebnic, a jak se spolu milují mezi papíry

s maturitními otázkami.

Jako by jí četla myšlenky, položila jí babička dlaň na předloktí a spiklenecky na ni

mrkla. „Samozřejmě, že ti zavolám, kdy přijedu.“

Monika ji obdarovala širokým úsměvem. Byla vděčná osudu, že má babičku s tak

moderními názory. Kolika dámám jejího věku by se líbilo, že za jejich nepřítomnosti se jim

v bytě schází vnučka s chlapcem za účelem milostných hrátek?

Hned v pondělí si zařídila dovolenou. Před Milanem však zprávu o babiččině výletu

skrývala až do dnešního odpoledne.

137

Vzala ho na procházku do parku, a když usedli na lavičku pod odkvétající šeříkový

keř, významně mu oznámila svůj plán.

Ještě nyní, snad minutu po té, se vzpamatovávala z reakce, která z jeho strany

následovala.

„To myslíš vážně?“ Ze všech sil se snažila zachovat si vyrovnaný tón hlasu. Byl to

vyčerpávající výkon, protože naprosto neodpovídal jejímu vnitřnímu rozpoložení.

Pokrčil rameny. „Nebudu v Praze,“ vysvětlil.

Možná ji mohl odmítnout trochu taktněji. Slova źapomeň na to´ byla opravdu příliš

příkrá. Ale nač si brát servítky, když se stejně chystá na svůj druhý matchball. Dnes už jí to

bezpodmínečně musí říci!

Chtělo se jí brečet. Lítostí i vzteky. Čtyři dny prožívala v euforii, těšení a v nadšených

plánech, a on je zhatí jedinou větou! A řekl to tak stroze, tak samozřejmě, bez špetky lítosti,

že ji zklamal.

To ji rozčililo ze všeho nejvíce.

„Domluvili jsme se s Kocourem, že budeme svaťák trávit na chatě v Trmilově, když

už maturujeme ve stejném týdnu.“

Oddechla si. V tomhle případě ještě není nic ztraceno. Ivan Kočička je chápavý,

tolerantní a k mileneckému páru se vždy choval ohleduplně. Ostatně to nebude poprvé, co

bude na chatě s oběma mladíky. Sice to nebude tak dokonalé, ale hlavně když bude moci být

s ním!

„Na čerstvém vzduchu nám to bude líp myslet,“ pokračoval zatím Milan. „Odjíždíme

hned v sobotu ráno.“

Vykulila na něho oči. „Sakra, vždyť je čtvrtek,“ vyhrkla. „To mám tedy co dělat, abych

se připravila. Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Protože ty s námi nepojedeš.“

Znělo to tak důrazně, tak strašně nesmlouvavě. Zůstala na něho nevěřícně zírat, jako

by nemohla pochopit, že to skutečně byly jeho rty, z nichž vzešel ten nekompromisní verdikt.

„Není to jen nějaký výlet,“ zdůraznil, než stačila cokoliv namítnout. „Potřebujeme se

učit.“

„A právě proto byste měli mít s sebou někoho, kdo se o vás bude starat,“ pokusila se

znovu. Zlobila se za to na sebe. Žadonění nikdy nepatřilo k jejím taktikám. Nikdy se nesnažila

vetřít tam, kde o ni nikdo nestál. Na to byla příliš hrdá.

138

Zhluboka vzdychl a na několik vteřin svěsil hlavu. Zaváhal, ale pak si řekl, že ještě

nenadešla ta správná chvíle. „Moniko, tohle neusmlouváš,“ řekl, když k ní znovu zvedl oči.

Jeho hlas byl ještě tvrdší než před tím. „Jedeme jen já a Ivan,“ zopakoval pomalu. Opět chtěla

zareagovat, proto proti ní napřáhl paži s roztaženou dlaní, aby její snahu hned zpočátku

zarazil. „Umíme se o sebe postarat sami. A navíc…,“ znovu si lehce povzdechl, „…navíc si

dovedu představit, jak by to skončilo, kdybys tam byla ty.“

Pohladila ho po hřbetu ruky, jíž měl položenou na opěradle lavičky, pak ji uchopila

do obou rukou a přitiskla si ji na hruď. Naklonila hlavu a čtverácky se na něho zespoda

podívala. „Byla bych moc velké pokušení, co?“

Skousl rty, vyprostil ruku z jejího sevření a natočil se k ní bokem.

Teď! Měl by jí to říct teď. Zničit to její přehnané sebevědomí! Vlastně ani ne tak

přehnané.

Předklonila se a snažila se zachytit jeho pohled, který směřoval kamsi do prachu mezi

špičkami jeho bot. U srdce jí hřálo vědomí, že alespoň v těchto věcech má nad ním stále

navrch.

Zasmála se a strčila do něho ramenem.

„Nech toho, Moniko,“ zamručel.

Místo aby mu vyhověla, svůj útok zopakovala. „No tak, nebuď z těch zkoušek tak

vyplašený. Ty už přece dávno všechno umíš.“

„To ty nemůžeš pochopit.“

Její úsměv zmizel jak mávnutím kouzelného proutku a místo toho se její obličej znovu

zachmuřil. Co to mělo být? Narážka na její nižší vzdělání, nebo jí tím chtěl naznačit, že

v hlavě nenosí nic jiného než myšlenky na sex?

V mžiku byla na nohou. „No to je výborný!“ vyhrkla. Udělala dva rázné kroky, pak se

zastavila, položila si prsty obou rukou na čelo a několik vteřin tak vytrvala.

Rozhlédl se kolem. Nesnášel, když tropila scény na veřejnosti.

Snad každý, kdo se nacházel v blízkosti jejich lavičky, se po nich otočil. Zaregistroval

zejména soucitný pohled, který mu věnoval okolo spěchající starší muž. Ten už patrně

o partnerském životě věděl své.

Monice bylo srdečně jedno, jakou budí pozornost.

Zaklonila hlavu, otočila se zpět a rozhodila paže proti němu. „Jak se vůbec opovažuješ

se mnou takhle jednat?! Nejdřív mi jen tak mezi řečí oznámíš, že se další týden vůbec

neuvidíme, a teď ještě ze mě děláš idiota s vypatlaným mozkem?“

139

Hleděl na ni a dusil v sobě nutkání popadnout ji za ruku a strhnout ji zpět na levičku.

Jediný důvod, proč to neučinil, byla obava, že se mu vzepře a celé představení tím ještě

zdramatizuje.

„Idioty děláš z nás obou tím, že tady takhle vyskakuješ! Každej tu po nás kouká!“

„Hmm, takže tobě záleží na ostatních,“ ušklíbla se ironicky. „Ale na mně ne, co?

Zbytečně si plácám týden dovolený na to, abych teď byla v Praze sama!“

„O co ti jde, Moniko?“ Jeho hlas zněl nezvykle drsně.

O tebe, napadla ji jediná možná odpověď, ale nepoužila ji. Už bez toho jedná příliš

v rozporu se svými zásadami. Nesnášela hysterické ženy, a přesto se právě chovala přesně

jako ony.

Vzpamatuj se holka, vzpamatuj se! Nesmí ti to přerůst přes hlavu. Ne víc než dosud.

Sklopila obličej k zemi, svěsila paže a vrátila se na své místo.

Milan ji sledoval s úlevou. Také zvědavé tváře z okolí zřejmě pochopily, že už nic

zajímavého neuvidí, a věnovaly se svým původním činnostem.

Opřela se zády o lavičku a prsty si urovnala neposlušné pramínky vlasů za uši. Měla by

navštívit kadeřníka. Už se dokonce objednala, ale v ten samý den se jí Milan zeptal, zda by si

nechtěla znovu nechat narůst delší vlasy. Ta nevinná otázka způsobila, že zvedla telefonní

sluchátko a návštěvu v salonu zrušila. Kruci, už ani v tomhle si nestála za svým!

Pohlédla mu do tváře. Když se tak zblízka dívala do těch nádherných očí, litovala jeho

odmítnutí ještě více.

Stále čekal, co mu odpoví.

Sevřela rukama okraj lavičky, jako by jim tak chtěla zabránit, aby se vymrštily

a zavěsily kolem jeho krku. Její mozek přitom usilovně pracoval na vhodné odpovědi.

„Promiň mi, že jsem tak vyjela,“ promluvila konečně. „Já… no, trochu mě naštvalo, že

to nevyšlo.“

Ten tichý a kajícný tón hlasu na něho zapůsobil. Kdyby na něho byla dál útočila,

zřejmě by splnil své předsevzetí. Nyní to však nešlo.

Na rtech se mu objevil úsměv, ze kterého se jí zatočila hlava. „ Trochu? “

Rovněž se usmála, sklopila hlavu a pokývala s ní. „Trochu víc.“

„No, já jsem taky nebyl zrovna galantní,“ přiznal smířlivě.

„Nezlob se na mě,“ vydechla a zabořila mu čelo do hrudníku.

140

S poraženeckým povzdechem, kterému naštěstí rozuměl jen on sám, ji vzal kolem

ramen.

„Když já jsem se tak těšila, že si ten týden pěkně užijeme! Dokonce tu nebudeš ani

na můj svátek…“

Jsi srab, srab, srab, proklínal se v duchu, když sahal do kapsy své vesty, aby odtud

vylovil malou krabičku v celofánovém sáčku. „Všechno nejlepší,“ řekl a strčil jí ji pod nos.

Chvějícími se prsty sáhla po balíčku. Narovnala se a zvedla k němu udivené oči. „Ty

sis vzpomněl?“

„Říkal jsem si, že když tu nebudu, tak ti dám dárek už dneska.“ Kdyby se opravdu

lhaním zvětšoval nos, nejspíš by se v té chvíli podobal tapírovi.

Otevřela krabičku a vydechla překvapením. Nevěřícně zakroutila hlavou a znovu

na něho pohlédla, jako by se potřebovala ubezpečit, že ten malý šperk uvnitř opravdu patří jí.

„Ten je krásný!“ A na dárek od studenta, jehož finanční situace závisí na kapesném

od rodičů také poněkud drahý, napadlo ji. Možná jím chce vynahradit své chování

v posledních týdnech? Pak by to znamenalo, že to mezi nimi není tak špatné, jak se obávala!

Zvedla přívěsek z podložky a dívala se, jak se blýská na slunci. „ M jako Milan…“

„ M jako Monika,“ opravil ji.

Tím, že sklonila hlavu, aby uklidila dárek do krabičky, se vyhnula jeho zkoumavému

pohledu.

Musí být opatrná, aby to nepokazila. Ta předcházející scéna už se nemůže opakovat.

Nechala se příliš unést city a nyní se za to na sebe zlobila. Nemá právo s ním jednat takovým

způsobem, protože to ona se zpronevěřila zásadám, na kterých je založen jejich vztah. Ona je

tím, kdo udělal chybu.

Milan vůbec není povinen ji s sebou kamkoli vozit, pokud nechce. Kdyby byla jeho

manželkou, družkou, zkrátka životní partnerkou, situace by byla jiná. Není však nic víc než

holka, se kterou spí, a jen pokud jí zůstane, snese ji on vedle sebe.

Kdyby tušil, jak bláznivé změny se odehrály v jejím srdci, že ho miluje a chce s ním

nadále sdílet radost i smutek, doprovázet ho na každém kroku, už by tu neseděl.

141

29

Slunce se opíralo do hladiny rybníka pod chatou a ta se blýskala, jako by na ní plavaly

zlaté penízky.

„Šel bych se vykoupat,“ povzdechl si Ivan, když z terasy pozoroval vodní hladinu.

Seděl v houpacím křesle a nohy měl vyložené na zábradlí z kulatiny. Na klíně mu

ležela učebnice angličtiny a také ve svém nejbližším okolí měl rozložené knihy, sešity a archy

popsaného papíru.

„Bude to studený,“ oponoval mu Milan, jenž se v šortkách a tričku s krátkým rukávem

vyvaloval na dece, rozložené na trávníku pod terasou. „Vždyť už skoro dva týdny nebylo

hezky.“

„Tak bych šel do lesa. Třeba najdeme nějaké houby.“

„Teď? V květnu?“ Milan si zaklepal prsty na čelo a znovu se sklonil nad učebnicí.

„Houby náhodou rostou po celej rok. Jen musíš vědět kdy která.“

„To mi povídej ty, kterej sis málem udělal smaženici z muchomůrky.“

„Sakra,“ rozčilil se Ivan. Vstal z křesla a nahnul se přes zábradlí. „Copak mi budeš

navždycky připomínat, že jsem se jednou spletl? Vždyť už jsou to skoro čtyři roky!“

„Kdyby ti ji tenkrát tvůj táta nevyhodil, tak jsi už tyhle čtyři roky neexistoval, ty

mykologu!“

„Aspoň bych se nemusel trápit s těma blbejma slovíčkama,“ zamručel Ivan. Praštil

s učebnicí do křesla a pořádně se protáhl. „Hele, asi se něco přižene,“ ukázal na západ, odkud

se po obloze blížil veliký šedý mrak. Také vítr pozvolna sílil. „K čemu mi bude,“ pokračoval

pak, „když budu vědět, jak se anglicky řekne tovární komín a výfuk od auta? Člen Greenpeace

ze mě nikdy nebude!“

„Nikdy neříkej nikdy,“ upozornil ho Milan se zdviženým prstem. „Tak se podíváme

na češtinu,“ navrhl a začal se přehrabovat v listech kolem sebe. „Stejně jsme pár otázek

vynechali. Poezie čtyřicátých až šedesátých let, například,“ přečetl namátkou jedno z témat.

„Poezii ne,“ zaúpěl Ivan. „Jestli dostanu rozbor nějaký blbý básničky, tak jsem

v pytli!“

„Taky to nemám rád,“ přiznal Milan. „Jak vlastně někdo může vědět, co si ten básník

opravdu myslel, když to psal? Copak někdo jiný ví, jak mu bylo, co cítil a po čem toužil?“

Něco na tónu jeho slov upoutalo Ivanovu pozornost. Znovu se naklonil přes zábradlí

a zkoumavě pohlédl na kamaráda, jenž se pomalu zvedal z deky, aby si rovněž procvičil

ztuhlé tělo. „Hele, nemáš nějakou sentimentální náladu?“

142

Milan k němu zvedl oči. Chtěl, aby se Ivan ptal dál. Potřeboval se někomu svěřit,

poradit se, ale sám nevěděl, jak začít…

„Máš nějakej problém?“

Milan přikývl.

Ivan nadšeně rozevřel náruč. „Tak sem s ním! Vždycky jsme přece naše problémy

řešili společně.“

„Jenomže jsme taky málokdy něco vyřešili,“ zapochyboval Milan.

„Protože sis nikdy nenechal poradit.“

Milan ještě jednou zaváhal. „Já nevím, asi bychom se raději měli učit…“

Ivan si dal ruce v bok a zamračil se. „Hele, neštvi mě! Když už jsi to nakous´, tak mi

to budeš muset říct celý,“ hartusil. Pak se sehnul a začal shromažďovat studijní materiály

na jednu hromadu, aby je nerozfoukal vítr. „Beztak si musíme dát pauzu. Dřeme tady dva dny

od rána do večera. Ještě z toho zblbneme! Jak to říká Roman? Musíme ty mozkový buňky

taky vyživit! Stejně bude brzo pršet. A já mám hlad a dal bych si něco – no víš co,“

výmluvným mlasknutím naznačil sucho v ústech. „Já připravím občerstvení a ty zatím

přemýšlej, jak začneš.“ Zmizel v chatě a Milan pomalu sbíral své věci.

Když se kamarád zmínil o Romanovi, znejistělo ho to. Uvědomil si, že pokud se

Ivanovi začne svěřovat, bude mu toho muset prozradit více, než byl původně ochoten

připustit.

V chatě na něho kromě Ivana čekal i prostřený stůl. Na desce ležely dva čisté talíře,

prkénko s kusem uzeného masa, sklenice s hořčicí a okurkami, dvě lahve piva a půlka

bochníku chleba. Tmavý nápoj v malých sklenkách vedle talířů byl nepochybně fernet.

„Víš, že tohle nepiju,“ protestoval, když položil knihy na postel a usedl proti Ivanovi.

„A už vůbec na čistý!“

„Táta tu nic jinýho nemá. Zejtra si koupíme ve vsi něco lepšího.“ Zvedl skleničku

a pokynul s ní k Milanovi.

Ten zabručel: „Nepřijel jsem sem chlastat.“ Ale pak se přece jen chopil svého pohárku

a přiťukl si.

Oba naráz vyprázdnili obsah skleniček do svých útrob. Ivan se očividně bavil tím, jak

se Milan ošklíbl nad hořkou chutí. „Tak to zajez,“ radil. Sám si namočil kousek uzeného

do hořčice a ukousl si. „Ale hlavně už povídej,“ naléhal s plnými ústy.

„Chci se rozejít s Monikou.“

Ivan vykulil oči a přestal přežvykovat. „Není možná! Tys dostal rozum?“

143

Milan chvilku zamyšleně točil prázdnou sklenkou v prstech a pak přiznal: „Jenže

nevím, jak na to.“

„Cože?“ Ivan málem vyprskl obsah svých úst na stůl. „Co je na tom tak těžkýho?“

Milan se smutně usmál a pokýval hlavou. „To by ses divil.“ A pak kamarádovi

v kostce vylíčil své dva neúspěšné pokusy o zakončení svého milostného poměru.

Ivan jen nevěřícně kroutil hlavou. „No jo, ale to s ní nesmíš spát, ty vole! To je pak

opravdu těžký – vylézt z její postele, a říct sbohem! Připomínáš mi holku, co se rozešla

s klukem, ale aby si nenašel jinou, tak s ním dál spí.“ Když spatřil pochybovačný výraz

na kamarádově tváři, rozhodil ruce a dodal: „Moje sestra!“

To stačilo. Milan znal Ilonu Kočičkovou dost na to, aby pochopil, že něčeho takového

je skutečně schopná.

„To ale snad dokážou jen ženský,“ rozvíjel dál své teorie Ivan. „Teda, aspoň jsem si to

myslel.“

Milan pochopil narážku a vyslal přes stůl jeden kyselý úšklebek. „Ale já se s ní chci

rozejít!“ Odmlčel se a zvedl sklenici s pivem. „Ten pátek,“ pohodil bradou do strany, jako by

chtěl naznačit, jak dávno to je, „jsem s ní byl naposledy. A už před tím to nějak… No, spali

jsme spolu už jen občas.“

„Jo, připadalo mi, že už nejste tak vášnivý,“ pokýval hlavou Ivan.

Milan zaslechl v jeho hlase stopu ironie a úkosem se na něho podíval.

„Promiň,“ zvedl Ivan paže, jako když se vzdává. „Ničeho jsem si nevšiml. Ale teď,

zpětně uznávám, že se dalo vycítit, že se mezi vámi něco změnilo. Už jste tak často na sobě

neviseli, nelíbali se přede všemi. Jo, hlavně u tebe to bylo znát.“

Milan ho nechal mluvit. Ukrojil si další plátek masa a zalovil vidličkou ve sklenici

s okurkami.

„A důvod?“ zeptal se nakonec Ivan.

„Jakej důvod?“

„Přece musí existovat důvod, proč ses konečně rozhoupal! Tak co to je?“

Milan krátce pokýval a pronesl jediné slovo: „Alena.“

Ivan klepl prsty do desky stolu. „A sakra.“

Milan vstal a sklonil se k oknu. „Vlastně ani nevím, proč ti to všechno povídám.“

Pozoroval vlny, které vítr vytvářel na rybníce.

„Protože to někomu říct musíš, a nikdo jinej nepřipadá v úvahu,“ odpověděl mu Ivan

sebejistě. „Ale ještě že jsi to udělal. Ušetřil jsi mi možná týdny marné námahy.“

144

Milan se udiveně ohlédl přes rameno. „Jak to myslíš?“

„No, říkal jsem si, že když se teď rozešla s Romanem, že bych…“

Milan se otočil docela, opřel se stehny o rám okna a paže založil na prsou. „Že by sis

s ní začal ty?“

Ivan přikývl, ale pak pohodil ramenem na znamení, že ho vývoj situace ani moc

nemrzí. „Ale do zelí ti nepolezu. Beztak by mě ani nechtěla. Ještě bych mohl dopadnout jako

Roman!“

Milan teprve před chvílí strávil potvrzení své domněnky, že se Alena s Romanem

skutečně rozešla, a teď vůbec netušil, nač Ivan naráží. „Jak – jako Roman?“ Vrátil se na své

místo u stolu a soustředěně visel kamarádovi na rtech.

Ivana jeho nevědomost očividně potěšila. Rád zvěstoval lidem horké zprávy. Cítil se

při tom hodně důležitě.

„Copak ty nevíš, jak s ním zamávala?“

„Od koho asi? Ona se mi doma nesvěřuje.“

„Tvoje chyba,“ vpálil mu ihned Ivan.

„To jsem tak potřeboval slyšet!“ zabručel Milan, aniž tušil, že nahrál na smeč.

„Říkal jsem ti to!“

„Sakra, Kocoure!“ Znovu se vymrštil ze židle a bouchl pěstí do stolu. „Jestli mě chceš

jenom štvát, tak radši mlč!“

Venku začalo pršet. Velké kapky bubnovaly do střechy chaty a v místnosti se tak

zešeřilo, že musel rozsvítit.

Ivan měl na jazyku ještě několik pichlavých poznámek, ale raději už rozčileného

přítele víc nedráždil. „No, prej mu zčistajasna oznámila, že ho nechce – a konec. Dostal

kopačky, aniž věděl proč, a to ani nedosáhl svýho.“

Milan se hořce pousmál a pochybovačně potřásl hlavou. „Tak to se pleteš, protože on

s ní spal! Tu poslední noc, když jsme byli na jejich chalupě.“ Zaklepal ukazováčkem na desku

stolu, jako by chtěl ztvrdit svá slova.

Ivan se k němu naklonil a vážně se ho zeptal: „On to ví někdo líp než Roman?“

Ta otázka posadila Milana znovu na židli. Poslouchal, co mu Ivan povídá a v hlavě mu

letěla jedna myšlenka za druhou. Snažil se poskládat dění oné noci a následujících dní a zdálo

se, že mu věci konečně do sebe zapadají.

„Divže mi nebrečel na rameni, když mi to vyprávěl. Tři týdny do ní hučel, obskakoval

ji jako princeznu, a nakonec utřel hubu. Kdo by to byl do tý holky řek´?“

145

„Ta mrcha!“ vydechl Milan a nevěřícně zakroutil hlavou.

Teď to byl Ivan, kdo vytřeštil oči. „ Cože? “

„Monika,“ vysvětlil Milan. „To ona mi řekla, že Roman Alenu dostal. Prý se jí s tím

chlubil.“ Vzpomínal si, jak mu bylo divné, že by s ní o tom Roman mluvil, a jemu by neřekl

ani slovo. Ale nakonec jí přece jen uvěřil. A celkem snadno.

„A proč ti lhala v takové věci?“

„Protože nebyla tak slepá jako ty!“

Nad tou odpovědí se Ivan musel chvilku zamyslet. „Chceš říct, že si všimla, že jedeš

po Aleně, a myslela, že ztratíš zájem, když budeš vědět, že spí s Romanem?“

„Něco na ten způsob.“

Ivan uznale hvízdnul. „Tak to na sebe můžeš bejt pyšnej, kamaráde.“

„Jak to myslíš?“

Ivan se krátce zamyslel a pak řekl: „No, dřív jsem ti to nechtěl říkat, aby sis nemyslel,

že ti Moniku záměrně haním, ale teď už je situace úplně jiná…“

Milan netrpělivě čekal, co se to odpoledne ještě dozví.

„No,“ začal Ivan pomalu. „Jen jsem zaslechl, že to její hnízdečko lásky už vymetlo

hezkejch pár ptáčků.“

„Co to plácáš?“

„Jo, kamaráde, musíš se smířit s tím, že jsi byl jen jedním z mnoha. Za to ale asi třída,

když se tě tak drží…“

„Sakra, nedělej z ní děvku!“

„Á, pán je gentleman. Budeš se dámy dál zastávat dál?“ Ivan se natáhl a spustil svoji

dlaň na Milanovo rameno. „Asi ti vezmu poslední iluze, kámo, ale já,“ zabodl si palec

do prsou, „z ní nic takového dělat nemusím.“

„A odkud máš tahle zaručená moudra?“

Ivan ponechal jeho ironii bez komentáře. „Od Filipa. Před nedávnem mi o ní řekl

spoustu zajímavých věcí. Jestli sis nevšiml, tak on a Monika se nikdy neměli rádi. Teď už asi

oba víme proč.“

Znělo to logicky. Až příliš. Sám se tou myšlenku už nějakou dobou zabýval. Čím

hlouběji pronikal do tajů sexu, tím více mu bylo jasné, že své dovednosti nemohla Monika

získat jen během několikaměsíčního vztahu s jedním partnerem, navíc s klukem jejího věku.

Své zkušenosti nepochybně čerpala po částech, dlouhodobě a z různých zdrojů.

146

30

Jsou jako Tři králové, napadlo Milana, když se členové rodiny shromáždili v jeho

pokoji. Pro čtyři lidi byl poněkud těsný.

Otec držel v ruce velkou bílou obálku a očividně se chystal k proslovu. Snažil se

vypadat vážně, na rozdíl od svého doprovodu, který stál o krůček za ním. Oběma ženám

vyzařovala z tváře upřímná radost a nedočkavost.

Julie to nakonec nevydržela. Než se Milan nadál, nakročila k němu a vtiskla mu na

tvář polibek.

„Gratuluju,“ stačila ještě říci, než se urychleně vrátila na své místo.

„Tak co to je,“ káral ji žertem Zbyněk a na chvíli ztratil svůj odměřený výraz. „Snad

jsme se nějak domluvili, ne?“

Julie provinile našpulila rty a omluvně pokrčila rameny. Ve spojení s tím, že měla

vlasy sepnuté do culíku, připadala Milanovi úžasně mladá a krásná.

Náhle jeho pozornost upoutal pohyb po druhém otcově boku.

Alena se hbitě protáhla mezi stěnou a otcovým ramenem, předstoupila před něho

a napřáhla k němu ruku.

„Já ti chci taky pogratulovat,“ řekla a upřeně se mu zahleděla do očí. „Jen jedna

dvojka, to je teda něco. To mně se rozhodně nemůže stát.“

„Měl jsem štěstí na otázky,“ odvětil skromně. Pouhé přípravě výsledek maturitních

zkoušek neodpovídal. Zejména ne přípravě na Ivanově chatě. Pobyt tam mu však úžasně

pomohl vyřešit otazníky jeho osobního života. A to bylo důležitější.

„V téhle rodině mě zkrátka nikdo nebere vážně,“ stěžoval si Král. Ale pak se zájmem

sledoval synovu reakci na Alenina slova. Tak konečně i k ní se chová, jak se patří, pomyslel

si, aniž tušil, že pravda je poněkud jinde.

Milan stiskl podanou dlaň a s lehkým úsměvem jí pohlédl do tváře. Napadlo ho, jak

velmi se podobá své matce. Krátká vzdálenost mezi nimi a podobný účes způsobily, že si

konečně uvědomil, co všechno je spojuje – stejné oči, nos, tvar rtů i lícních kostí – nebylo

pochyb, že za dvacet let bude Alena vypadat stejně jako Julie dnes. Proč to neviděl dřív?

Cukla rukou, aby se vyprostila z jeho sevření. Držel ji déle, než bylo třeba a pouštěl ji

pomalu a neochotně.

„No, takže se konečně dostávám ke slovu já,“ řekl Zbyněk, když se Alena vrátila

za jeho záda. Odkašlal si a pokračoval, aby přednesl synovi svá slova uznání.

147

Milan jej téměř nevnímal. Sevřel ruku v pěst, jako by si chtěl co nejdéle na dlani

uchovat stopy po doteku hebké dívčí pokožky. Usilovně se snažil udržet svůj pohled na

otcově obličeji, ačkoliv mu oči stále těkaly za jeho levé rameno.

Znovu o ni zavadil pohledem. Co se to s ním, sakra, děje? Týden ji neviděl, a připadá

mu, jako by se z ošklivého káčátka pomalu stávala labuť! Jenže to nebylo jen vzhledem. Tolik

ho ovlivnilo poznání, že dokázala odolat Romanovým spárům.

„Neznáme tvé plány, protože se nám s nimi nesvěřuješ, jen vím, že nechceš

pokračovat dál ve studiu, a proto jdeme za tebou hned, než si začneš vyjednávat nějaké

zaměstnání nebo brigádu. Vím, že dneska někteří maturanti dostávají za odměnu auto. To

jaksi od nás zatím očekávat nemůžeš. Tak jsme dali hlavy dohromady a Alenka přišla

na výborný nápad.“

Nyní se na ni mohl zadívat zcela nepokrytě a využil toho. Srdce mu bušilo, jak

po hodinách tréninku. Připadl si jako omámený! Je tak nádherná…

Znovu se přinutil soustředit na otcova slova.

„Protože tě tak baví angličtina, rozhodli jsme se, že ti zaplatím kurs angličtiny

v Británii.“

Poslední větu plně zaregistroval, ale potřeboval by ji slyšet ještě jednou, aby tomu

uvěřil. Chvilku trvalo, než pomalu natáhl paži pro obálku, kterou mu otec podával. Nahlédl

dovnitř, pak ztěžka polkl a vyvalil na otce oči, zda to skutečně myslí vážně.

Zbyněk si se zadostiučiněním vychutnal synův užaslý výraz a pak prostě pokračoval

v monologu. „Koupil jsem ho už minulý týden, protože jsem věřil, že to dobře dopadne.

Odlétáš za dva týdny. Použil jsem na to část peněz, které jsme ti střádali od tvého narození.

Chtěl jsem ti je původně dát k promoci, jenže ty nechceš o vysoké škole ani slyšet, což, jak

víš, neuznávám a dvakrát mě to mrzí, když vidím, jak dobře jsi maturitu zvládl. Nicméně to

respektuju jako rozhodnutí dospělého člověka, kterým od nynějška už opravdu jsi. Tohle je,

přísahám přede svědky, poslední věc, kterou jsem za tebe rozhodl sám.“

„Ale to jsou skoro dva měsíce!“

Monika zvedla hlavu od prospektů, které jí Milan dal přečíst.

Včera večer jí zavolal, jak dopadl před maturitní komisí, a pozval ji na večeři. Od jeho

návratu z Trmilova to bylo podruhé, co jí volal, ale dosud se nesešli.

Od chvíle, kdy skončila hovor, do okamžiku jejich schůzky se nad jeho pozváním

několikrát zamýšlela. Překvapilo ji, že k této příležitosti zvolil restauraci na druhém konci

sídliště, a ne jako obvykle klub. Nakonec došla k závěru, že tím významným důvodem bude

148

úspěšně složená maturitní zkouška, a potěšilo ji, že dnes večer chce slavit pouze s ní, bez

party. Snad za ten týden, který bez ní strávil, pochopil, jak moc ji potřebuje.

Když jí před několika málo minutami vysvětlil, štěstím celý bez sebe, že kromě

maturity zde oslavují také dárek, který za ni od otce dostal, srdce se jí bolestně sevřelo.

„Jo, šest týdnů v Oxfordu,“ předříkal si, jako by tomu stále ještě nemohl uvěřit.

Zasněně přitom hleděl na brožuru, kterou držela v rukou, takže nemohl postřehnout

zděšení v jejích očích.

Vždyť se jí sotva vrátil, a už jí tady s veselým srdcem vykládá, jak pojede na tak

dlouho pryč! Jaké to bude léto bez něho? Co si tu počne, když se tak těšila, že je stráví v jeho

náruči?

„Tohle byl jeden z nejúžasnějších nápadů, které táta dostal. A víš co, prý mu to

poradila Alena. Věřila bys tomu?“

Obtížně v sobě zadržovala pláč. Nadšení v jeho hlase na ni působilo jako bodání

nožem, uznání, se kterým se zmínil o Aleně, ten dojem ještě násobilo. Ta malá mrcha v tom

má zase prsty!

Úmyslně se o Aleně zmínil a čekal na její reakci. Přišla okamžitě. Seděl vedle ní, takže

neviděl přímo do jejího obličeje, neušlo mu však, jak se jí chvějí ruce. Těžce polkla a nechala

jeho předchozí otázku bez odpovědi.

„Možná ti měl ty peníze radši dát,“ vyslovila svůj názor.

Rozhodně zavrtěl hlavou. „Udělal to nejlíp, jak mohl. Já sám bych si určitě něco

takového nezaplatil. Připadalo by mi to hodně peněz.“

„To taky je.“

„Jenže bych je pak stejně utratil. Za ojetý auto, za novou věž, za pár dní u moře…

Prostě za něco daleko méně užitečnýho.“

„Auto přece není neužitečná věc…“

Štvala ho její povrchnost, její nízký hodnotový žebříček. Byla vždycky taková? Jak to,

že to neviděl? Spíš se o to nezajímal, v jejich vztahu to nebylo podstatné. A teď už mu to

mohlo být jedno! Brzy s ní přestane mít cokoliv společného.

„Takový auto, na který bych měl, by nebylo nic jinýho než nenasytitelný žrout peněz.

Tímhle,“ pleskl prsty do prospektu, „můžu jenom získat. Najdu daleko lepší uplatnění, když

budu umět dobře anglicky.“

„To přece už umíš.“

149

„Nebuď bláhová, to přece vůbec nic není. Tak jako já mluví kde kdo! Nestačí umět

dobře, ale výborně.“

Servírka jim donesla jídlo a přerušila tak jejich diskuzi.

Steak byl dobře propečený a hranolky správně křupavé, ale Monice každé sousto rostlo

v ústech.

Věděla, že nemá šanci. Milan se málokdy nechal někým ovlivnit. Pokud se pro něco

rozhodl, bylo to zpravidla definitivní. Bývaly doby, kdy se chovala stejně. Musela mít vždy

poslední slovo a nikdy se nehodlala lacino vzdát. S Milanem však prohrávala, poslední dobou

takřka vždy a ve všem.

Po očku pozoroval, jak se pomalu probírá porcí na svém talíři, a věděl, že se trápí.

Obvykle ani u jídla nemlčela a kromě slov ho zahrnovala i svůdnými pohledy. Dnes k němu

po celou dobu, než odložila příbory, ani jednou nezvedla oči.

Nedokázal k ní mít soucit. To, co k ní cítil od svého návratu z Trmilova, bylo jen

zklamání a vztek. Zazlíval jí, že mu lhala, že mu tajila svoji bohatou minulost, ale především

se na ni zlobil pro lež, kterou si připravila na Alenu. Už nikdy by jí nemohl věřit a jen těžko

by se s ní ještě někdy mohl milovat.

Ne, nebylo o čem diskutovat. Dnes jí to skutečně poví. Proto dnes večer zvolil

restauraci, kde nehrozilo, že by je někdo z jejich známých vyrušil. Zbývalo jen dořešit, zda je

nutné, aby jí osvětlil, co všechno se o ní dozvěděl.

Zaplatil a vyšli ven. Venku už se mezitím zešeřilo. Monika provlekla paži pod jeho

a přitiskla se k jeho boku. Snesl to, ale to bylo také všechno.

Kráčeli ztichlým sídlištěm a on přemýšlel jak začít.

To ticho ji mučilo a vadilo jí, že ji ani nevzal kolem ramen. Nechtěla, aby tenhle večer

takhle skončil. Určitě bude mít před odletem spoustu zařizování, kdo ví, kolikrát ho ještě do té

doby uvidí!

Zastavila se, a protože mu přitom zastoupila cestu, nezbylo mu, než učinit totéž.

Objala ho kolem těla, přivinula se k němu a vzhlédla do jeho tváře. Pokusila se o svůj obvyklý

svádivý pohled, poznal však, že její úsměv je příliš křečovitý, a tušil, že důvodem lesku

v jejích očích jsou tentokrát potlačované slzy.

„To mne tu chceš vážně celé dva měsíce nechat samotnou? A co když až přijedeš,

bude už tvé místečko v mé postýlce obsazené?“ Pro ni osobně byla tato varianta něčím

nepředstavitelným. Ale co pro něho? Smíří se s možností, že by mohl svoji milenku ztratit?

Netušila, že si právě sama podtrhla stoličku pod oprátkou.

150

Milan pochopil, že nadešla jeho chvíle. Zhluboka se nadechl, zabodl se jí pohledem do

očí a s ledovým klidem pronesl: „Něco takového jsem ti chtěl právě navrhnout!“

151

31

Bylo jí smutno už teď, a to byl Milan ještě v Praze. Teprve zítra ho pojedou

doprovodit na letiště. Chtěla si ho ještě užít, ale on si na poslední den naplánoval rozlučkový

mejdan u Ivana. Tam se jí nechtělo. Určitě by se tam setkala s Romanem.

Byla první, komu Roman volal výsledky svých maturitních zkoušek, a tak vyhověla

jeho přání a přijala pozvání na večeři. Tam snad konečně pochopil, že u ní nemá šanci,

protože se již týden neozval. Nechtěla ho však pokoušet.

Ani na Moniku nebyla zvědavá. To tak, ještě se trápit pohledem na její objímání s

Milanem! V posledních týdnech nocoval Milan spíše doma, což ji velmi překvapilo. Na

druhou stranu mu noční radovánky určitě chybějí. A když teď bude tak dlouho pryč…

Povzdechla si. Když navrhovala Zbyňkovi, ať Milanovi zaplatí za maturitu kurs

angličtiny, měla na mysli nějaký kurs v Praze. Netušila, že ho pošle do zahraničí a ještě

k tomu na tak dlouho! Dozvěděla se to ve stejnou chvíli jako Milan a šokovalo ji to podobně

jako jeho. Přesto byla šťastná, že měl radost a důležité bylo, že Zbyněk řekl, že ten nápad

vzešel od ní. Úsměv, kterým ji Milan obdařil, byl pro ni tou nejsladší odměnou.

Bylo jasné slunečné počasí, ideální pro výhled z letadla, pokud člověk seděl u okénka.

Milan to štěstí neměl, a tak viděl jen světlounce modrou oblohu kolem a lehká bílá oblaka,

která vypadala jako zhotovená z cukrové vaty. Teprve když se naklonil přes klín vedle

sedícího muže, mohl shlédnout s ptačí perspektivy na pevninu pod sebou.

Z toho, že do Velké Británie poletí letadlem, měl právě takovou radost jako z pobytu

samotného. Byl to jeho první let a nemohl se dočkat výhledu z paluby mohutného stroje.

A nyní byl nadšen. Kochal se pohledem na různobarevné plochy pod sebou, na miniaturní

města, kopce a řeky a srdce mu bušilo vzrušením.

Znovu se pohodlně usadil a zabořil záda do sedačky. Uličkou procházela letuška

a s profesionálním úsměvem na rtech zjišťovala, jak se cestující vyrovnali se startem.

Milan ho přečkal nad očekávání dobře. Hučení v uších už pomalu ustávalo, pociťoval

jen lehké lechtání kolem žaludku. To když ho onehdy udeřila Monika, cítil se podstatně hůř.

Když si na to nyní vzpomněl, musel se sám sobě smát. K čemu ti jsou diplomy

z taekwon-do, když tě jednou ranou vyřadí netrénovaná holka? Jednoduše ho překvapila.

Vůbec nečekal, že ho praští, navíc tak silně a tak přesně. Její pěst ho – spíš náhodou než

cíleně – zasáhla přímo na solar plexus. Ke všemu měl žaludek plný výborné večeře. Notnou

chvíli to rozdýchával, zatímco ona ho zahrnovala sprškou výčitek.

152

„Takže ty mi jen tak mezi řečí oznámíš, že se se mnou rozcházíš?! Jak si to vůbec

představuješ? Za co mě, do prdele, máš?! Seš největší idiot, jakého jsem kdy potkala!“

Co čekala? Přece musela vědět, že jejich vztah dříve či později skončí! Žádnou

budoucnost si spolu neplánovali. Rozhodně nebyla typ, se kterým by chtěl udržovat trvalejší

vztah, a to ani před tím, než se o ní dozvěděl pravdu.

Byl to jenom flirt, lhostejno, že trval téměř dvanáct měsíců. Teď už toužil po něčem

jiném. Po krásném, nezkušeném těle, které by tentokrát on sám zasvěcovat do tajů milování.

Do opravdového milování, ne jen do sexu. Prahl po čisté, nezkažené duši, kterou by miloval.

Usmál se na letušku.

Připomněla mu Alenu. V poslední době mu ji připomínala snad každá mladá žena.

Stačilo, aby měla podobnou postavu a hnědé vlasy sepnuté do ohonu. Už se v tom začíná

pěkně koupat! Nejvyšší čas, že odsud na nějaký čas zmizí.

A až se vrátí, začne pak docela znovu.

Odhrnula záclonu a vyklonila se z okna, aby viděla, jak babičku nakládají do sanitky.

Vypadala zvláštně, když tak nehybně ležela pod přikrývkou s kyslíkovou maskou na obličeji.

Matka zmateně pobíhala kolem a pletla se pod nohy mužům, kteří nesli nosítka. Ještě že má

kancelář tak blízko a mohla se ihned uvolnit. Jen co jí Monika zavolala, sedla do auta

a dorazila v závěsu za lékařem.

Měla o babičku strach – ten záchvat přišel tak náhle… Možná by měla jet s nimi, ale

nedokázala se k tomu přinutit. Od jisté doby se nemohla donutit k žádným aktivitám. V tu

středu přede dvěma týdny jako by v ní něco odumřelo.

Zvedla hlavu k bleďounce modré obloze a vysoko nad sebou spatřila obrysy

dopravního letounu. Jestlipak v něm nesedí Milan, napadlo ji. Ani neznala přesnou dobu jeho

odletu, jen bezpečně věděla, že připadá na dnešek.

Ozval se ječivý zvuk sirény. Sanitka se odlepila od chodníku a matčin vůz ji z uctivé

vzdálenosti následoval. Monika se za nimi dívala, dokud jí oba nezmizely z dohledu, a pak se

obrátila do pokoje. Dosud v něm byl patrný chaos, který tu před několika málo okamžiky

vládl. Na zemi se povaloval obal od injekční stříkačky, zásuvky v nábytkové stěně byly

povytažené, dveře od skříně otevřené – to jak s matkou v rychlosti balily věci, které bude

babička pro pobyt v nemocnici potřebovat.

Začala uklízet a náhle jí padl zrak na telefonní přístroj. Přistoupila k němu

a zkontrolovala stav baterie. To aby věděla, že se matka určitě dovolá, až jí bude moci dát

vědět, jak to s babiččiným srdíčkem vypadá. Nikdo jiný jí volat nebude.

153

32

Alena přijala od pokladní peníze, naskládala si nákup do batohu a odtlačila nákupní

vozík na místo. Loudavým krokem opouštěla samoobsluhu a v duchu uvažovala nad

nevýhodami prázdnin trávených ve městě, zvláště když má počasí daleko k představám

o dokonalém létě. Rodiče získávají falešný pocit, že člověk nemá co na práci, a tak se mu ji

snaží vymyslet, aby nezakrněl.

Napadlo ji, co asi právě nyní dělá Milan. Učí se, nebo se prochází někde v parku?

A sám? Jestlipak jim tam taky tolik prší? Pro Anglii je to prý poměrně typické počasí –

pošmourno, mlhy, déšť. Alespoň to slyšela o Londýnu. Je to v Oxfordu jiné? Leží sice dál

ve vnitrozemí, ale má to k hlavnímu městu docela blízko.

Mohla se jen dohadovat, jak to v Milanově dočasném působišti vypadá, protože kromě

jednoho telefonátu z letiště hned po doletu dal o sobě vědět jen dvěma pohledy. Na jednom se

skvěla oxfordská univerzita, druhý vyobrazoval Tower Bridge a rušné ulice Londýna

s červenými patrovými autobusy v popředí. Upřímně mu záviděla, že tu nádheru vidí

na vlastní oči, a mrzelo ji, že za celé ty čtyři týdny nedokázal napsat alespoň jeden dopis,

ve kterém by o svém pobytu prozradil víc.

Jak se tak v duchu zabývala myšlenkami na Milana, náhle její pozornost upoutala

postava, která se blížila po chodníku. Pohledem hledala únikovou cestu, ale pak to vzdala.

Osůbka, kráčející proti ní, už ji také zpozorovala a jakýkoliv úhybný manévr by vypadal

nápadně a hloupě. Povzdechla si a vykročila vstříc nevyhnutelnému střetnutí.

Neviděla Moniku od té doby, co Milan odjel. Do klubu už sice s Táňou občas zase

zašly, někdy tam potkala členy Milanovy party, zvláště Filipa Tučka, ten by se tam mohl

přihlásit k přechodnému pobytu. S Monikou se tam nesetkala ani jednou, prý tam od Milanova

odjezdu nevkročila.

Naposledy s ní hovořila prostřednictví telefonu, když od ní přebírala vzkaz pro Milana.

Osobně ji viděla naposledy, když odjížděli z Trnové.

Nyní jí stála tváří v tvář.

Monika si změřila Alenu zkoumavým pohledem. Všimla si jí už z dálky, jakmile se

vynořila ze dveří samoobsluhy. S tím culíkem a batohem na zádech vypadala jako odvážná

školačka.

„Ahoj,“ pozdravila ji první, jako by tím mohla setřít nepříjemný věkový rozdíl mezi

nimi.

„Ahoj,“ odpověděla Alena a snažila se naladit na rtech přívětivý úsměv.

154

Moniku neoklamala. Věděla, že ji nevidí ráda. Dobře zaregistrovala, jak se před

chvilkou rozhlížela kolem sebe, určitě přemýšlela, zda se může jejich setkání vyhnout. Docela

to chápala. Nikdy si nic navzájem neudělaly, jedna druhé nikdy neřekla špatné slovo, a přesto

mezi nimi panovala skrytá nevraživost.

„Jak se máš?“ projevila hraný zájem. „Dlouho jsem tě neviděla. Říkala jsem si, jestli

nejsi taky někde na cestách.“

Alena pochopila, že slovem ´takyńaráží na Milana. „Kdepak. Letos jeden cestovatel

v rodině stačí. Naši se hodně vydali z peněz, když přestavovali na podzim byt. Snad až za

rok.“

Monika pozorovala tu nevinnou tvářičku, která se začala zbavovat nevzhledných

pupínků a vylupovala se do krásy, jako když had svléká starou kůži. Dívala se do jejích očí,

do dvou hlubokých bezelstných tůněk – a chtěla je vidět trpět za to, že ztratila Milana a s ním

velký kus sebe.

Jestlipak vůbec Alena ví, že se s Milanem rozešli? Musí zjistit odpověď na tuhle

otázku, protože na ní závisí její další postup.

„No, aspoň že si Milánek užívá,“ zkusila.

Alena se zarazila. „On ti něco psal?“

Vypadá to slibně, ale ještě to nestačí. „Copak vám ne?“

Alena pokrčila rameny. „Poslal dva pohledy, na každém byly tři řádky a podpis. No,

on nás upozorňoval na to, že nebude moc psát. Zbyněk tvrdí, že na to nikdy nebyl.“

Zabralo to! Alena asi opravdu neví nic o tom, co se mezi ní a Milanem seběhlo. „Mně

poslal tři dopisy.“ Snažila se, aby to znělo přesvědčivě. Vychutnala si Alenin rozčarovaný

pohled a s bušícím srdcem završila svůj triumf: „Sice toho taky moc nenapsal, ale přece jen

jsou v nich víc než tři řádky. Přinesla bych ti je přečíst, ale jsou trochu… no trochu osobní.“

Snad je opravdu nebude chtít vidět.

Alena zbledla. „Ne, to není třeba,“ odpověděla rychle. Skutečně neměla zájem číst

psaní plné milostných slovíček pro Moniku.

Moničino nitro zaplavila vlna euforie, když pochopila, že dosáhla svého. Milan

pochopitelně uvede všechno na pravou míru, ale až se vrátí! Tu malou krasotinku teď čekají

dva týdny nejistoty a přemýšlení.

Byla to ale jen slabá odplata za její pokažené štěstí!

155

33

Připadalo jí, jako by porušovala staleté tabu, když vcházela na území Milanova pokoje.

Chovala se podle toho – tiše a obezřetně, přestože jí to odpoledne nemohl Milan nachytat.

V rozrušení zapomněla na vysavač, který táhla za sebou. Jak zatáhla za hadici, přístroj se

rozjel prudčeji a narazil do skříně. Polekaně vyjekla a padla na kolena, aby zkontrolovala

místo kontaktu. Upřímně si oddechla, když shledala, že srážka nezanechala na nábytku žádné

viditelné stopy.

Rozhlédla se kolem sebe. Na počet jejích návštěv v této místnosti by jí jistě stačily

prsty jedné ruky, většina z nich se přitom odehrála v posledních pěti týdnech. Nyní si však

mohla v klidu prohlédnut plakáty a fotografie na stěnách. Kromě hvězd akčních filmů tu

visely i obrázky jí neznámých sportovců a několik Milanových fotografií při různých

tréninkových sestavách.

Zaujal ji zejména snímek, na kterém neznámý fotograf zachytil Milana ve výskoku

těsně před tím, než se jeho zdvižená noha dotkla malé desky, upevněné nad zemí ve speciální

konstrukci. Odhadla stáří té fotografie na dva až tři roky. Vzpomněla si na rozhovor

na trnovské zábavě a Milanův slib. Nohu měl už dávno v pořádku, a přesto jí ještě žádný

výpad nepředvedl. Bude mu to muset připomenout.

Přelétla pohledem dva zarámované diplomy, oba za třetí místo v kategorii dorostu

a juniorů. Zřejmě jeho největší úspěchy. Uvědomila si, že jeden z nich získal v roce, kdy

zemřela jeho matka. Její fotografii našla na psacím stole. Když se na ni zadívala, zjistila, že

na ni hledí Milanovy oči. Až se jí na okamžik zastavil dech. Miladu Královou viděla už

i na jiných snímcích, ale teprve na tomto si té úžasné podoby všimla.

Znovu si na něho vzpomněla. Zauvažovala, zda by mu vůbec vadilo, že tu stojí

uprostřed jeho pokoje a zírá na jeho věci. Třeba už názor změnil. Tak jako změnil i přístup

k rodině jako takové.

Když se v těch hektických týdnech kolem maturity zdržoval podstatně více doma,

dokonce si pohrávala s myšlenkou, že kromě učení ho v bytě drží ještě něco jiného. Nebo ho

alespoň nic jiného nelákalo už tolik jinam. Ta domněnka však vzala za své po té, co minulý

týden potkala Moniku. Nejen, že je mezi těmi dvěma všechno v pořádku, zdá se navíc, že se

jejich vztah upevňuje. Tři dopisy během čtyř neděl – to je dost výmluvná záležitost. Ji

nenechával na pohledech ani pozdravovat. Oba adresoval na rodinu Králových. Ale ona je

přece Milerová!

Zvuk telefonu působil v klidném bytě jako poplašná siréna. I ji probral ze zasněného

přemýšlení. Uvědomila si, že matce bude brzy nápadné, proč tu tak dlouho otálí, a tak nohou

stiskla tlačítko na vysavači a začala rejdit po pokoji.

156

Díky hlasitému hučení přístroje spíš vytušila, než zaslechla, že se někdo objevil mezi

dveřmi.

„Alčo, máš telefon,“ snažila se Julie přehlušit zvuk vysavače. „Volá Táňa.“

Alena umlčela ukřičený přístroj a vypravila se k telefonu.

„Ahoj, Ájo, co děláš?“

„Máme sobotní úklid,“ protáhla Alena otráveně, ale spíše proto, že se to u takové

odpovědi čekalo. Domácí práce jí zase tak moc nevadily.

„Hmm, to ti nezávidím,“ pronesla Táňa s účastí. „A večer? Nešla by sis sednout

do klubu? Třeba se tam najde někdo, kdo by si s náma zatancoval.“

„Dneska?“ Je sobota, Roman tam jistě bude! Měla podezření, že kamarádka to také

tuší. Anebo si to alespoň přeje.

„Ájo, pojď. Mě to doma strašně nebaví.“

Asi se zase pohádala s matkou, napadlo Alenu. Vyhledala očima Julii a mimoděk se

na ni usmála, vděčná, že mezi nimi žádné závažnější neshody nepanují. „Tak dobře,“ řekla

nakonec do mluvítka. „Kdy se sejdem?“

Musela pryč. Ven z toho malého bytu, který jí tolik připomínal, co měla nejraději.

Zítra je neděle, bude muset za babičkou…

Páni! Když takhle mluvil Milan o své matce, nechápala to. Teď už ano. Za ten měsíc

se to naučila.

Moc jí chyběla.

A Milan ještě víc!

Dobu, která uběhla od toho strašného večera, kdy jí oznámil, že s ní končí, počítala na

dny. Bylo jich pětačtyřicet. Připadalo jí, že po celý ten čas nežije, ale jen přežívá. Nemohla

spát, nechutnalo jí jíst. Stovky nekonečně dlouhých hodin se vyrovnávala s děsivou

skutečností. Se zradou, s ponížením a s poznáním, že ho po tom všem stále ještě šíleně miluje.

A po celé to období v ní rostla naděje, že ještě není vše ztraceno. Dva měsíce jsou

dlouhá doba, tím spíš, že je Milan tráví mimo domov. Bude mít spoustu času na přemýšlení.

Třeba ještě přehodnotí svůj postoj, třeba pochopí, že se unáhlil, když se s ní rozešel. Pokud si

nezačne s nějakou tamní spolužačkou, bude mít u něho ještě šanci.

Ovšem za předpokladu, že jí Alena půjde z cesty.

„Moniko?“

157

Otočila se za mužem, který ji právě minul na chodníku.

„Seš to ty! Nebyl jsem si jistý. Změnila jsi barvu vlasů. I délku.“

Zato ona jeho poznala i po tak dlouhé době okamžitě. Jen nevěděla, zda je ráda, že ho

vidí. Nejistě se usmála. „Ahoj, kde se tu bereš?“

„Ale, jedu náhodou kolem, a tak jsem si řekl, že se juknu, jak to tu vypadá,“ kývl

bradou k budově po její pravé ruce.

Teprve v té chvíli si uvědomila, že stojí před klubem. Pohroužená do svých myšlenek

bloumala bezcílně po sídlišti a pokračovala by v tom možná celý večer, kdyby ji on nezastavil.

„Ty nejdeš dovnitř?“ zeptal se.

„Neměla jsem to zrovna v plánu…“ Za celou dobu, co pobýval Milan v Oxfordu, tam

nevkročila.

„Ani kdybych tě pozval? Mám dneska nějakou nostalgickou náladu, rád bych si

promluvil s někým známým.“

Uvažovala, zda s ním ještě má o čem mluvit. Pak si ale představila další nekonečný

večer o samotě – a rázem nebylo co řešit.

Alena si všimla přicházející Moniky hned, jak vstoupila do dveří. Rozhodně jí tu

nechyběla. Pak se zarazila a šťouchla loktem do vedle sedící Taťány. „Vidíš ji? S kým to

jde?“

Kamarádka zkušeně přejela zrakem po štíhlé postavě, oblečené ve světle modrých

džínových kalhotách, bílé košili a béžovém letním saku. „Nevím, nikdy jsem ho tady

neviděla. Ten by mi určitě neušel.“

„Že se nestydí! Kdyby to tak věděl Milan…“

Táňa obrátila oči v sloup. „Prosím tě, nezačínej hned. Třeba je to jen nějakej známej.“

Monice neunikla pozornost, jakou jí a jejímu doprovodu věnovaly dívky na druhé

straně sálu. Tvářila se však, že si jich nevšimla.

V sedm hodin večer bylo obvykle velmi obtížné sehnat v klubu volný stůl. Dnes,

i když se přes prázdninové období sál slušně zaplnil, se jim to však povedlo bez problémů.

Objednali si pití a přiťukli si na shledání. Pak se rozhlédl po okolí, zatímco ho Monika

nenápadně pozorovala a hodnotila, jak moc se změnil za tu dobu, po kterou se neviděli.

Přišla na to, že skoro vůbec. Jen jeho světle hnědé vlasy změnily střih. U uší a vzadu

byly pečlivě zastřiženy, nahoře je měl trochu delší a několik pramenů mu stále padalo do čela.

I když ho tehdy znala jen krátce, ještě dnes by se jí poslepu vybavil každičký detail

jeho obličeje, až chlapecky jemného, přestože už mu bylo sedmadvacet. Pamatovala si ten

158

rovný, úzký nos, pihu na pravé tváři, pravidelné rty s nepatrně zdviženými koutky, které

působily dojmem, že se neustále lehce usmívají, i když se přes ně přelévaly ty nejsprostší

nadávky. A hlavně oči. Veliké světle šedé s výrazně ohraničenými zřítelnicemi a na muže

nezvykle dlouhými a klenutými řasami. Oči, které se během několika málo minut dokázaly

dívat smutně, až se svíralo srdce, nakažlivě se smát i nepříjemně mrazit.

„Je tady spousta nových tváří,“ zhodnotil.

„Jo,“ přitakala smutně. „Samé mládí. Někdy mám pocit, že bych tu už neměla

zaclánět.“

„Ty stařeno,“ uchichtl se.

„Nesměj se, když ti tu vylévám srdce. Copak se můžu rovnat s těma novickama?“

rozhodila ruce do okolí.

Změřil si ji vážným pohledem a řekl: „Jsem si jistý, že v některých chvílích se ti ani

jedna nevyrovná.“

Zarazila se a upřeně na něho pohlédla. Odpověděl jí sebevědomý úsměv, ale jako by

viděla až do jeho mozku. Nastavila proti němu dlaň, jako by mu naznačovala, aby brzdil.

„Hele,“ začala rozhodně, „jestli máš se mnou nějaké vedlejší úmysly, tak na ně rychle

zapomeň. S tebou už do toho víckrát nejdu.“

Ničím jí nedal najevo, zda ho odhadla správně, nebo ne. „Máš někoho?“

„I kdybych neměla, bylo by to stejný! Jednou mi to docela stačilo!“ Prsty pravé ruky se

výmluvně dotkla jizvy na tváři.

Natáhl krk a posunul její ruku tak, aby si to místo mohl prohlédnout zblízka. Přivřela

oči a zhluboka dýchala, vzrušená jeho blízkostí i vůní jeho oblíbené vody po holení. Stále

používal stejnou značku. I po tak dlouhé době se jí vybavovala, stejně jako to, jak moc

po něm tehdy toužila. Do doby, než zjistila, co je zač.

„Už to skoro není vidět,“ zakončil svoji prohlídku a narovnal se. „Byla to nehoda.

Od té doby už ten prsten nenosím,“ natáhl k ní ruku, aby ji přesvědčil.

Moničinu pozornost však v té chvíli už zaujala postava, která se k nim blížila

od vchodu do klubu.

„Ahoj, Mončo,“ pozdravil ji Roman a věnoval krátký zkoumavý pohled i jejímu

společníkovi. „Neviděla jsi tu náhodou někde Alenu?“

„Sedí támhle vzadu s tou svojí kamarádkou,“ pokynula hlavou přes sál.

Sledovala ho, jak se svěšenými rameny míří udaným směrem a v duchu se proklínala,

že se nechala pozvat právě sem. Bylo takřka jisté, že se tu s někým z party setká. Alena a ten

černovlasý mluvka byli – snad kromě Ivana Kočičky – tou nejhorší variantou, jaká mohla

159

nastat. Jak bude moci navázat zpřetrhaný vztah k Milanovi, když hned z první ruky uslyší, že

ji po dobu jeho nepřítomnosti viděli v klubu popíjet s chlápkem, který se jí navíc zcela

samozřejmě dotýkal?

„Milenecká rozepře?“ zeptal se náhle její společník a Monice chvilku trvalo, než

pochopila, že nemůže reagovat na její myšlenky, nýbrž že sleduje dění u Alenina stolu.

„Ne tak docela,“ zavrtěla hlavou. „On ji chce, a ona jeho ne. Dala mu kopačky už

hezky dávno, ale on to pořád zkouší. Vůbec nechápu, proč za ní dolejzá. A přitom je to

protřelej svůdník.“ Otočila hlavu ke svému sousedovi a dodala: „Něco jako ty.“

„Jenže já mám svou hrdost,“ oponoval a zatvářil se dotčeně. „To se tenhle utřinoska

bude muset teprve naučit.“ Na chvilku se odmlčel, ale dál pozoroval scénu na druhé straně

sálu. „I když já ho na rozdíl od tebe docela chápu. Ta holka je pěknej kousek.“

Tohle jsem tak potřebovala slyšet, pomyslela si Monika uraženě, ale pak se zarazila.

Nebo přece jen ano? Bylo by možné, aby tenhle donchuán na Alenu zapůsobil? Aby ji ovládl

a popletl hlavu natolik, aby zapomněla na Milana? Roman to přece také zkoušel… Jenže

Roman opravdu nedosahoval takových kvalit. Neměl tak silné charisma; Monika neznala

dívku, která by mu odolala. Horečně zvažovala všechny dopady, až došla k rozhodnutí, že se

jí naskytla šance, kterou prostě nesmí ignorovat.

Nasadila pochybovačný úsměv a natáhla k němu paži. „Nic pro tebe, hošánku,“

poklepala ho na rameno. „Pokud já vím, je tahle květinka ještě naprosto nedotčená.“

A z výrazu jeho obličeje pochopila, že nemohla svá slova volit lépe.

Alena se právě znovu pohoršovala nad tím, jak se Monika chová k neznámému

krasavci, když jí výhled zakryl blížící se Roman.

„A je to tady,“ vydechla. Přikryla si dlaní obličej a pod rukou pohlédla k Táně, která

jen těžko ovládala svůj nadšený úsměv. „Co s ním mám dělat?“

„Zkus si s ním normálně promluvit.“

„S ním se nedá normálně mluvit,“ stačila ještě špitnout, než k nim došel. „Co tu

děláš?“ zeptala se ho místo odpovědi na pozdrav.

„Říkal jsem si, jestli tě tu nenajdu – a našel. Jak se máš? Moc ti to sluší…“

„Romane, přestaň,“ přerušila ho a naléhavě k němu zvedla oči. Byl dobronzova

opálený, asi se právě vrátil z pobytu u moře. Proto tedy o něm ty dva týdny neslyšela!

Jeho strojený úsměv rychle zmizel. „Alčo, já jen…“

160

„Romane!“ Svojí snahou udržet při životě již neexistující vztah jí už lezl na nervy.

„Kolikrát ti mám ještě vysvětlovat, že je to zbytečné?“

„Aleno, chci si s tebou jenom promluvit…“

„Zkus si zachovat aspoň trochu důstojnosti a přestaň fňukat!“

Roman se otočil a také obě dívky překvapeně zvedly hlavy za neznámým hlasem.

Stál tam muž, který si ještě před chvilkou povídal s Monikou u stolu na opačném konci

sálu. Jejich židle už nyní zůstávaly prázdné. Monika se kamsi vytratila a její společník udílel

další radu ohromenému Romanovi.

„Čím víc budeš naléhat, tím víc jí budeš odpornej. Nech ji odpočinout a třeba budeš

mít ještě šanci. Nemám pravdu, slečno?“

Alenu tak překvapilo, když se na ni obrátily jeho světle šedé oči, že jí to svázalo jazyk.

„A…a…totiž ano, snad,“ koktala.

„Bylo by ode mě hodně vlezlé, kdybych vás požádal o tanec?“

Fascinovaná jeho úsměvem vstala, vsunula svoji dlaň do nastavené ruky a sledována

užaslými pohledy své kamarádky i nešťastného nápadníka následovala neznámého tanečníka

na parket.

Roman těžce dosedl na židli vedle Táni. „Kdo to, sakra, je?“

„Nemám zdání,“ odpověděla dívka, i když jí bylo jasné, že se jí ani doopravdy neptal.

„Možná by sis ale přece jen měl vzít k srdci, co říkal. Zdálo se mi, že v tom byla spousta

pravdy.“

„I tobě připadá, že ze sebe dělám šaška? Mně taky,“ přikývl. „Ale nevím, co mám

dělat.“

Táňa chvilku sbírala odvahu. „A nešel by sis pro začátek se mnou zatancovat?“

Překvapeně na ni pohlédl.

„Vím, že asi nejsem tvůj typ,“ pokračovala rychle. „A věř mi, že se obvykle takhle

nikomu nevnucuju. Prostě jsem to jen zkusila…“

Přece jen se jí podařilo vyvolat na jeho rtech úsměv. „Tak pojď.“

Alena téměř neopustila parket a společnost muže, který se jí představil jako Jiří Horák.

Dozvěděla se, že podniká a že se mu vede docela dobře. Svěřil se jí také, že právě prožívá

osobní krizi. „Chodili jsme spolu pět let,“ vysvětloval. „Vlastně jsem si nedokázal představit,

že bych měl žít s někým jiným než s ní. Ale moje práce mi zabírá příliš času. Pokud chci

něčeho dosáhnout, musím tomu všechno ostatní podřídit. Tohle nedokázala pochopit.“

„Možná to ještě dáte dohromady…“

161

„To nemyslím. Už je v tom někdo třetí.“ Smutně se usmál a uhnul pohledem.

Alena nechtěla být dotěrná, ale ten muž ji moc zajímal. „Ještě jsem vás tu neviděla, ale

vypadá to, že to tady znáte…“

„Kdysi jsem tu párkrát byl, ale tehdy to tu vypadalo trochu jinak. Ne tak velkolepě.

Chtěl jsem si původně jen poslechnout pár písniček, zlepšit si náladu, zavzpomínat…“

„A zapít žal...“

„To ne. Ze žalu nikdy nepiju, to se nevyplácí. Navíc mám venku auto. Leda tak malou

sklenku na tykání. Šlo by to?“

Chviličku trvalo, než zcela pochopila význam jeho slov. „Samozřejmě. Stejně je mi

proti srsti, když mi někdo vyká. Jenom…ještě mi není osmnáct,“ špitla, než došli k barovému

pultu.

„To nikdo nepozná,“ zašeptal jí do ucha a Aleně se podlomila kolena, když ucítila

na svém krku jeho dech.

Pomohl jí na barovou stoličku a zeptal se: „Víno, nebo nějaký koktejl?“

„Víno. Červené.“

Objednal dvakrát dvě deci svatovavřineckého vína, a když jim je slečna za pultem

donesla, přiťukli si.

„A kolik, jestli se můžu zeptat?“

Tou otázkou ji naprosto vyvedl z míry. „Kolik čeho?“

„Kolik ti je let?“

„Šestnáct.“

Zamyšleně pokýval hlavou. „Hm, nejlepší roky.“

„To říkáš, protože už je máš za sebou. Já se například nemůžu dočkat, až mi bude

osmnáct…“

„Jestli je to proto, že si myslíš, že potom ti nikdo nebude mluvit do života, tak tě

zklamu. Pořád to bude někdo dělat.“

Napil se a pak se zadíval na skleničku proti světlu. „Červené víno je dost zdravé,

věděla jsi to?“ změnil náhle téma. Když viděl, jak se pochybovačně usmála, dodal:

„Samozřejmě ho do sebe člověk nesmí lít po litrech, ale dvě sklenky denně jsou prospěšné.

Obsahuje prý látky, které je pomáhají chránit před kornatěním tepen a infarktem.“ Znovu upil

a ušklíbl se. „To víno ovšem musí být kvalitní. Ne tyhle patoky, co tu rozlívají. Tohle je

například samá voda. Lepší by bylo objednat si celou láhev, ale já pít nemůžu a ty bys to asi

sama nezvládla, co?“

162

„To tedy ne,“ zasmála se.

Jak mluvil, velice jí připomínal Zbyňka. Také byl zdatný vypravěč, a přitom jeho slova

nezaváněla snahou poučovat, ale jen se podělit o zajímavé vědomosti. Hltala každé jeho slovo

a s každou minutou se jí líbil více a více.

U baru ji vyhledala Taťána. „Alčo, já jdu domů. Slíbila jsem našim, že budu doma

do jedenácti, je nejvyšší čas vyrazit.“

Alena zaváhala. Nechtěla zůstat v klubu bez kamarádky, navíc i ona dala doma

podobný slib. Ale bála se, že když odejde, už nikdy Jiřího nespatří. „Počkej ještě chvilku, taky

budu muset. Přece nepůjdeš přes sídliště sama…“

„Nedělej si starosti. Roman mě doprovodí.“

„Roman?“ podivila se Alena, ale kamarádka se jen výmluvně usmála.

„Dobrou noc a hezky se bav,“ řekla ještě, než se otočila a vydala k mladíkovi, který

na ni čekal u jejich stolu.

„No vida, už má náhradu,“ okomentoval vývoj situace Jiří. „Inu, zrazenému srdci

vždycky nejvíc pomůže nová láska.“

Jeho náznak vyzněl naplano. Alena v té chvíli vnímala jeho slova jen podvědomě,

protože v duchu řešila těžké dilema. „Je mi to strašně líto, ale já budu muset taky jít…“

Smutně se na ni podíval. „Odvezu tě domů, když to nejde jinak. Nechci, abys měla

doma nějaké nepřítomnosti. Škoda, je mi s tebou moc hezky.“

„Mně taky,“ přiznala.

Usmál se. „Takže se ještě uvidíme?“

Musela si dávat velký pozor, aby nevykřikla nadšením. „Ráda. A kdy?“

V jeho obličeji se objevil stín nerozhodnosti. „S časem jsem na tom dost špatně.

Nemůžu říct nic jistého…“

Její úsměv pohasl. Teď řekne to strašné slovo, obávala se v duchu. Už měla své

zkušenosti, že slib "zavolám" znamenal často totéž co "sbohem".

Listoval v paměti. „V úterý, v šest večer. Hodí se ti to?“

163

34

Už zase nemohla spát!

Převalovala se na posteli, počítala do sta – nic nepomáhalo. Stále před sebou viděla ty

smutné oči a magický úsměv.

Jsi stejná jako Monika, vyčítala si. Možná ještě horší! Zazlívala jí, že sedí s cizím

chlapem u skleničky vína, a sotva za půlhodiny dělala to samé. A ještě si s ním smluvila další

schůzku!

Neměla by na ni chodit. Nemůže to udělat. Kvůli Milanovi…

Náhle si uvědomila, že nemá na Jiřího vůbec žádný kontakt. Dala mu sice své

telefonní číslo, ale v tom rozčilení si zapomněla říct o jeho. Nemá možnost mu zavolat a

schůzku zrušit. A když se na ni nedostaví bez omluvy, on se jí jistě už neozve. Už nikdy ho

neuvidí. Už nikdy…

Copak by to bylo možné, už nikdy nespatřit ty nádherné oči? Neslyšet ten sametový

hlas? Nevnímat to kouzlo, které vyzařovalo z jeho těla, když ji při tanci držel v náručí? Ne, to

nesmí dopustit! Musí ho znovu vidět! A Milan…

Proč se vlastně stále ohlíží na Milana? Devět měsíců se snažila vloudit do jeho přízně,

byla by udělala cokoliv, kdyby o to stál! I když se k ní v posledních týdnech před odletem už

nechoval tak urážlivě a povýšenecky, byla tu přece Monika, které se podle všeho nehodlal

zbavit! Už měla dost toho věčného čekání na hezké slovíčko, na přívětivý úsměv, na malý

projev úcty! Už měla dost té nekonečné hry o Milana! Byla by přece hloupá, kdyby se neustále

honila za přeludem, dělala si falešné naděje, a nechala si přitom pravé štěstí proklouznout

mezi prsty!

Když v brzkých ranních hodinách konečně usínala, na rtech se jí skvěl spokojený

úsměv. Do schůzky s Jiřím Horákem jí zbývalo necelých sedmdesát hodin.

Úterní odpoledne strávila před zrcadlem téměř hodinu. Přála si být co nejhezčí, musela

se mít ale na pozoru. Matce oznámila, že jdou opět s Táňou tančit do klubu, a tak její krášlení

nesmělo být zase příliš nápadné, aby její verze vypadala věrohodně. Ovšem podle toho, jak si

ji matka před odchodem z bytu změřila, jejímu vysvětlení beztak příliš nevěřila.

Jiří chtěl na ni původně počkat přímo před domem, ale s tím nesouhlasila. Nestála

o žádný nepříjemný výslech, který by nepochybně nastal, kdyby ji matka viděla, jak nastupuje

do neznámého vozu.

164

Když těsně před osmnáctou hodinou docházela ke klubu, stál už červený peugeot

na smluveném místě. Připadala si jako Popelka, která nastupuje do kočáru, aby odjela za svým

princem. Pro ni však přijel její princ osobně.

Sotva si jí všiml, vystoupil z vozu a vyšel jí v ústrety.

„Ahoj,“ usmál se. „Bál jsem se, že nepřijdeš.“

„Přece jsem to slíbila!“

„Takových slibů jsem už zažil…“

Nemohla uvěřit, že by se ho některá žena dobrovolně vzdala.

„Sluší ti to,“ polichotil jí, když otvíral dveře auta.

„Děkuju,“ usmála se nejistě.

I on vypadal dobře. Světle šedé značkové tričko s krátkým rukávem barevně ladilo

s jeho očima a kontrastovalo s námořnickou modří plátěných kalhot. Stejně jako poprvé byl

hladce oholen a pečlivě učesán a příjemně voněl Denimem. Poznala to, protože stejnou

značku vody po holení používal i Zbyněk. Náhoda, či osud, že se již druhou věcí tolik podobá

muži, jehož považovala za ideálního?

Obešel motor vozu a usedl za volant. „Večeřela jsi?“

„Ne.“ V posledních dvou dnech nebyla schopna normálně jíst. Byla nervózní z dnešní

schůzky a z toho, že opět lhala matce. A tentokrát kvůli někomu, koho viděla jen jednou

v životě. Když však nyní hleděla do té milé, bezelstné tváře, nemohla se vyrovnat s tím, že je

to pro ni docela cizí muž. Jiří na ni prostě působil jako někdo, komu lze důvěřovat, i když ho

člověk znal jen tak krátkou dobu.

„To je dobře. Takže tě můžu na večeři pozvat.“

Napadlo ji, že když nyní nemusí překřikovat decibely jako v klubu, zní jeho hlas ještě

měkčeji a sametověji. „To by bylo fajn,“ řekla, ale spíše jen proto, že byla ochotná souhlasit

s jakýmkoli jeho plánem. No, s jakýmkoli snad ještě ne.

„Ona je to tak trochu sobecká nabídka,“ dodal omluvně. „Dneska jsem totiž ještě

pořádně nejedl. Máš nějaký typ?“

„To tedy ne. My chodíme s Táňou jenom do cukrárny, nebo klubu.“

„No, tam bych zrovna nemusel…“

„Já taky ne.“ Ještě aby tam tak potkali někoho z party! Nebo dokonce Moniku! To by

mohla na příjemný večer docela zapomenout.

„Takže to necháš na mně? Fajn, myslím, že se ti tam bude líbit.“

165

Byla tak ohromená tím, že to, co se právě děje, je její skutečný příběh, až jí došla

slova. Ulevilo se jí tedy, když po chvilce začal rozhovor on.

„Tak, jak ses měla ty dva dny? Vlastně skoro tři.“

Strašně. „Docela to šlo.

„No páni, vždyť máš prázdniny! A ve tvém věku… To přece musí být úžasná

pohoda!“

Ne, když člověk tři noci skoro nespí a od neděle má v sobě jen několik suchých

dalamánků a pohár zmrzliny!

„To já, když mi bylo tolik, co tobě…“ Pak se zarazil a ještě jednou pohlédl na ukazatel

na přístrojové desce. „Sakra, promiň, budu muset nejdřív nakrmit auto.“

Benzínovou pumpu potkali téměř vzápětí.

„Ještě jednou se omlouvám,“ řekl, když zajížděl ke stojanu. „Měl jsem si to

zkontrolovat dřív a nemuseli jsme se teď zdržovat.“

„Vždyť přece o nic nejde! Těch pár minut nás vůbec nezdrží. Nikam nespěcháme.“

Když vylézal z auta, chytila ho za rukáv. Překvapeně se na ni podíval.

„A nezapomeň, co jsi mi chtěl vyprávět. Moc ráda bych slyšela, co jsi dělal

v šestnácti.“

Usmál se a přikývl.

Opřela se tak, aby ho mohla pozorovat ve zpětném zrcátku. Viděla vlastně jen jeho

paže a část trupu od pasu po krk, zato měla dostatek času si je dobře prohlédnout.

Ruce, které svíraly tankovací pistoli, byly veliké a silné a když pokrčil paži v lokti,

předvedlo se jí i pevné svalstvo. Neměl zdaleka tak vypracovanou postavu jako Milan, ale

bylo znát, že ani jemu není sport cizí. Vždyť se jí přece zmínil, že si občas zajde zahrát tenis

nebo squash. Ve chvíli, kdy jí to říkal, si také poprvé uvědomila obrovský rozdíl mezi jeho

a svým finančním zázemím. Zatímco Jiřímu bránil v návštěvě sportovního centra nedostatek

času, ji nedávno zcela odradilo zjištění, že by za dvě hodiny squashových hrátek musela vydat

takřka polovinu svého měsíčního kapesného. A to do toho nezahrnula výdaje za raketu

a kvalitní obuv.

Benzínový stojan přestal hučet a Jiří jí zmizel ze zorného pole. O vteřinu později ji

překvapil, když otevřel dveře vedle ní.

„Promiň, nechtěl jsem tě vylekat,“ omlouval se, když viděl, jak sebou škubla. „Vezmu

si jen peníze,“ vysvětlil a otevřel palubní přihrádku.

166

Znervózňovalo ji, když se přes ni tak nakláněl a šátral uvnitř boxu. A jeho zřejmě také,

protože když chvatně vytahoval ruku s peněženkou ven, smetl přitom i větší část obsahu

přihrádky rovnou do Alenina klína.

„Kruci, to jsem nechtěl.“

„Vždyť se nic nestalo, jsou to jenom papíry…“

„Mohla bys to tam vrátit?“ požádal ji ještě, než zabouchl dveře a vykročil k prosklené

budově stanice.

Přelétla očima věci, které jí ležely na sukni. Většinou se jednalo o prospekty

a reklamní letáky, ale byly tu také dvě zalepené obálky s Jiřího jménem a adresou na Prahu 10.

Prostě to vypadalo tak, jako když si vybral schránku na dopisy a celý obsah vhodil do

přihrádky v autě, aby se jím probral, až bude mít více času. Při pohledu na adresní štítky na

obálkách si náhle uvědomila, že tohle je jediné spojení, které na něho má. Několikrát si adresu

předříkala, aby si ji zapamatovala. Doma si ji napíše do adresáře.

Všimla si, že se Jiří vrací. Popadla všechny písemnosti, vložila je do přihrádky

a zabouchla ji.

Již cedule nad prosklenými dveřmi vypadla exkluzivně. Na hnědém podkladě se skvěl

název restaurace napsaný tučným zlatým písmem. Když pod ním prošli, přivítal je pozdrav

paní šatnářky, která se na ně přívětivě usmívala zpoza pultu pokrytého semišem vínové barvy.

Celé předsálí bylo vůbec laděno do této barvy. Většina doplňků, jako kliky u dveří na toaletu,

ozdobné lišty na pultě i věšáčky za ním, se zlatě třpytila, stěny pokrývalo zhruba do poloviny

tmavé dřevěné obložení, které náležitě kontrastovalo s jejich bělostnou malbou. V horní části

stěn, které měli příchozí po svých bocích, visely malé lampy s půlkruhovým průsvitným

stínidlem, otevřeným směrem vzhůru. Světlo lamp se odráželo od stropu a na návštěvníky

působilo dojmem, že procházejí pod jakýmsi světelným obloukem.

Dřevěné obložení nechybělo ani v samotném sále restaurace. Na rozdíl od předchozí

místnosti však tady převládala tmavě modrá, opět doplněná zlatem. A i zde Alenu okouzlila

hra se světlem. Sál jako takový byl osvětlen poměrně stroze, ale nad každým z deseti boxů

visela lampička, kterou personál rozsvěcel, jen když byl stůl obsazen. Její tlumené světlo

naprosto stačilo pro čtení z jídelního lístku, zároveň však poskytovalo stolujícím vítanou

dávku intimity.

Hned u dveří je uvítal číšník a uvedl je ke stolu. Aleně neuniklo, že kromě pozdravu si

s Jiřím vyměnil i úsměv, který poněkud převyšoval rámec profesionálního přístupu k hostovi.

Restaurace byla obsazena jen z poloviny, a to výhradně páry. U třech stolů právě

večeřeli, u dvou seděli hosté u láhve vína. Pokud hovořili, tak jen tlumeně, takže v sále bylo

167

slyšet jen lehký šum a cinkot příborů. Když Alena pozorovala oblečení žen, byla ráda, že

nakonec sama dala přednost sukni před džínovými kalhotami. Do tohoto prostředí by se

nehodily.

Číšník jí podržel židli, počkal, až se usadí, pak jí i Jiřímu podal kožené desky

a s jemnou úklonou se vzdálil.

„Chodíš sem často?“ zajímala se.

„Tak jednou – dvakrát do měsíce. Ale už poměrně dlouho. Dobře se tu jí.“

„Říkala jsem si, že ten číšník vypadá, že tě dobře zná. Dokonce tě oslovoval

příjmením…“

Zvedl obočí jako projev obdivu nad její všímavostí. „Obvykle si tu rezervuju stůl,“

vysvětlil. „I když to nebývá nutné, protože sem zase tak moc lidí nechodí.“

„Ani se nedivím,“ vydechla, když nahlédla do jídelního lístku.

Natáhl paži a jemně jí vytrhl desky z rukou. „Víš co? Vyberu sám. Nechci, aby sis

volila jenom podle ceny. Navíc vím, na co jsou tady opravdu machři.“

Asi to opravdu bude nejlepší, řekla si. Nabídku jídel sice stačila přelétnout jen letmo,

ale z cen by jí rázem přešla chuť. Co by také mohla chtít v takovém luxusu?

Opřela si hlavu o předloktí a pozorovala svého společníka, jak soustředěně pročítá

řádky. Je tak hezký, napadlo ji. Jak skláněl hlavu, z jinak perfektního účesu mu sklouzl

do čela neposlušný pramínek, ten nepatrný nedostatek jako by ještě násobil přitažlivost jeho

obličeje.

Zvedl k ní oči a nachytal ji, jak na něj zasněně hledí. Ztuhla a její tváře se zbarvily

doruda. V prvním okamžiku se zarazil, ale pak se usmál a zeptal se: „Máš něco proti rybám?“

„Vůbec nic. Mám je naopak moc ráda.“

„Tak to si budeme rozumět,“ mrkl na ni a pak se ohlédl po číšníkovi.

Muž v černobílém úboru k jejich stolu doslova připlul. Jiří mu předříkal složitý název,

ze kterého pochopila jen, že se jedná o pokrm z lososa s kroketkami, a objednal pro každého

dvě deci vína.

Když jim asi po dvaceti minutách jídlo přinesli, zjistila, že jde skutečně o zhruba

centimetr vysoký plátek lososího masa přelitý bílou omáčkou ochucenou bylinkami. Bezpečně

poznala bazalku, ale nebyla ještě tak zkušenou kuchařkou, aby dokázala identifikovat ostatní.

Chuťové sladění omáčky však byla úžasné, maso šťavnaté a krokety křupavé, ale ne tvrdé.

„Tak co, jak jsem se ti trefil do chuti?“

168

Labužnicky přivřela oči. „Naprosto dokonale. Nevím, jestli jsem kdy v životě jedla

něco tak dobrýho.“

Zjevně potěšen pochvalnými slovy se široce usmál a jeho oči se rozzářily. Pro ten

úsměv by snad člověk udělal cokoliv, pomyslela si.

Po večeři ji odvezl domů.

Když jeho červený peugeot zastavil před vchodem jejich domu, celé tělo jako by jí

zkamenělo. Vůbec se jí nechtělo opustit vůz a Jiřího.

Natočil se na sedačce a díval se jí svým měkkým, něžným pohledem přímo do očí.

„Díky za hezký večer,“ řekl tiše.

„Zač ty mi děkuješ?“ divila se. „To já ti musím poděkovat za báječnou večeři. Určitě

to bylo strašně drahý…“ Nevěděla přesně, kolik zaplatil, protože k tomu využil chvíli, kdy si

odskočila na toaletu, ale odhadovala to na šest až sedm set.

Nesouhlasně zamlaskal a přiložil jí prst na rty. „Pst. Nemluv o penězích. Pro mě má

daleko větší cenu, že jsem mohl být s tebou.“

„Vůbec si to nezasloužím,“ namítla.

Zavrtěl hlavou. „Zasloužíš si mnohem víc. Tohle je to nejmenší, co pro tebe mohu

udělat.“

Dívala se do jeho šedivých očí a znovu ji napadlo, že snad ani nemůže být pravda, že

s ním dohromady strávila jen několik hodin. Připadalo jí, jako by ho znala už týdny. Kdyby se

jí v tu chvíli pokusil políbit, vůbec by neprotestovala. Spíše si to přála. Přemýšlela, zda to je

na ní poznat. Pokud ano, nevyužil situace. Místo toho se stáhl a otočil hlavu k zadnímu oknu.

Stáli uprostřed úzké ulice, a tak to vypadalo, že kontroluje, zda se neblíží nějaké vozidlo,

kterému by bránili v projetí.

Ten pohyb ji vrátil do reality. Pohlédla na hodiny na přístrojové desce a povzdechla si:

„Už budu muset…“

„Já vím,“ odvětil smutně

„Kdy tě znovu uvidím?“

Překvapila-li ho její nedočkavost, nedal to na sobě znát. „V pátek, v sedm večer.

Můžeš? Zajdeme si na nějaký hezký film.“

„To bude fajn,“ usmála se. Budou to dlouhé tři dny.

„Můžu tě vyzvednout tady?“ Zahleděl se jí přímo do očí.

Neuhnula ani o centimetr a fascinovaně vydechla: „Ano, samozřejmě. Ale teď už

dobrou noc.“

169

„Měj se moc hezky.“

Pozoroval, jak ladně kráčí k domovním dveřím, a zhluboka si oddechl.

Tak to přece dokázal!

Když viděl, jak k němu vyzývavě zvedá bradu, bál se, že už to nezvládne. Jen pouhé

pomyšlení na chuť jejích hebkých rtů, na pevnost jejích ňader a vůni jejího těla ho vzrušovalo

natolik, že jen s obrovským sebezapřením ovládl své paže, aby se na ni nevrhly. Ale dokázal

to a dostal ji tam, kde ji potřeboval mít. Na dosah ruky mu nyní ležel klenot, po kterém tolik

toužil. A již brzy se ho zmocní.

170

35

Ještěže si při jeho odletu přesně domluvili místo, kde se sejdou, až se vrátí. Jinak by

přes shluky turistů v letištní hale otce s Julií snad ani nenašel.

Mávali na něho už zdaleka.

„Ještě musím pro tašky,“ informoval je.

„Postarám se o to,“ nabídl se Zbyněk a poklepal syna po zádech. „Vítám tě doma.“

Lina se zastavila na krok od něho a po krátkém zaváhání ho srdečně objala. „Ahoj,

Milane.“

Sevřel ji v náručí a vychutnal si vřelé objetí, po kterém tak dlouho prahl.

„Jaký byl let?“ zeptala se, když se vyprostila zpod jeho paží.

„Když jsem letěl tam, bylo krásně jasno, ale neseděl jsem u okýnka. Teď jsem měl

lepší místo, ale zase nebylo moc vidět,“ stěžoval si. Rozhlédl se kolem sebe a pak se zeptal:

„Alena tu s vámi není?“

Ta otázka ji upřímně překvapila. „Ne,“ odvětila nejistě. „Chystá doma večeři.“

To byla omluva. Už si říkal, co tak důležitého nyní, o prázdninách, Alenu zaměstnalo,

že se ho neobtěžovala přijet uvítat. A on se na ta její kukadla tolik těšil!

Znovu se rozhlédl po hale. Tentokrát hledal otce.

Blížil se k nim. Kličkoval s Milanovými zavazadly mezi lidmi a čím dál víc se mračil.

„Tak a pryč odtud,“ popohnal je, když se konečně protlačil k cíli.

Cestou k autu si Zbyněk přece jen neodpustil výtku. „Je vidět, že ses měl dobře, když

sis na domov skoro nevzpomněl.“

Milan se v duchu usmál. Počítal s tím, že ty dva pohledy budou rodině málo, ale on

na psaní přece nikdy nebyl, to už by mohl táta vědět. „A o čem bych vám dneska vyprávěl,

kdybych vám všechno napsal,“ argumentoval.

Zbyněk k němu vyslal pochybovačný pohled. „Jen jestli hned nezmizíš za klukama!“

Buď Milan jeho poznámku přeslechl ve zvuku startujícího letadla, nebo se tak tvářil.

V každém případě nasedl do auta a ponechal ji bez odpovědi.

Rozpálený olej na pánvi hladově zaprskal, když se jeho hladiny dotkl strouhankou

obalený plátek masa. Alena ustoupila o krůček dozadu, aby jí snad poslední dva řízky, které jí

ještě zbývaly osmažit, nezpůsobily nějakou nepříjemnou nehodu. Přitom přelétla pohledem

pracovní desku kuchyňské linky, aby se přesvědčila, že má vše připraveno. Talíře vyzývavě

171

čekaly na naplnění, mezi nimi trůnila mísa bramborového salátu, který včera matka

přichystala. Řízky byly také skoro hotové, takže už klidně mohou přijít.

Jako na zavolanou zastavil na patře výtah. Zkontroloval situaci na pánvi a vypravila se

do předsíně, kam už vstupovali členové její rodiny.

Sotva spatřila Milana, ztuhla na místě, jako by jí nohy vrostly do podlahy.

„Ahoj, Alčo,“ pozdravil – a ona nevěděla, zda se má smát, nebo začít brečet.

„Ahoj,“ vydechla, protože víc nebyla schopná. Pak se popadla za hlavu. „Ježíš, řízky!“

vyhrkla a odkvapila do kuchyně.

Nad prskajícím omastkem se jen obtížně snažila uklidnit.

Od minulé soboty pro ni čas plynul zvláštním tempem. Měřila ho jen podle termínů

schůzek s Jiřím, doba mezi nimi se vlekla jako želva, a kromě nich neexistovalo pro ni nic

jiného. Proto teprve ve chvíli, kdy se Zbyněk s matkou začali vypravovat na letiště, si s hrůzou

uvědomila, co je za den. Během těšení na dnešní večer úplně zapomněla na Milanův návrat.

Už ale bylo pozdě něco napravovat. Kdyby odjela s ostatními, ztratila by cenné hodiny

na důkladnou přípravu. Musela toho tolik stihnout…

Proto ji potěšilo, když matka souhlasila s jejím návrhem, že zatím připraví večeři. Tak

získala dostatek času, aby si umyla a upravila vlasy a nalíčila se. Zbývalo jen vybrat vhodné

oblečení. Něco, v čem bude vypadat dobře, ale co na ní ještě Jiří neviděl.

Když uzřela Milanův rozzářený obličej a úsměv, který patřil pouze jí, strašně se

musela držet, aby se mu ve vteřině nevrhla kolem krku. Musela si znovu a znovu připomínat

své rozhodnutí nenechat se Milanovým chováním zviklat. Není přece volný!

Snažila se veškeré své myšlenky soustředit na večerní setkání. Představila si smutný

pohled Jiřího Horáka, naléhavý tón jeho hlasu, když si s ní dával schůzku, nadšené očekávání

v jeho očích – to všechno převažovalo její těžké dilema na jeho stranu. Nemůže ho přece

zradit, když jí tolik důvěřuje…

Zasáhlo ho to silněji, než čekal. Doufal, že si nikdo nevšimne, jak se mu zadrhl hlas,

když ji pozdravil, a jak nasucho polkl. Jakmile ji spatřil, pocítil chvění v celém těle a známý

tlak ve slabinách. A nebylo to jen tím, že si tolik týdnů mohl nechat o sexu jen zdát.

Byla nádherná.

I v té zástěře a domácím oblečení. Její pleť vyzdravěla a byla nyní téměř bez

poskvrnky. Vlasy, které měla stažené dozadu a sepnuté sponou do drdolu, se jí leskly čistotou

a zdravím. A oči… Oči byly takové, jaké vídal v posledních šesti týdnech, když se převaloval

na posteli, anebo zasněně civěl z okna – velké, hnědé, jako ulité z kousku čokolády. Byly plné

života a něhy, ale jako by se v nich ukrývalo ještě něco – odraz čehosi, co probíhalo jako vlna

172

celým jejím tělem. Byl si jistý, že ve chvíli, kdy se rozběhla do kuchyně, to určitě nebyla jen

starost o řízky, co ovládalo její nervovou soustavu.

„Jak to vypadá?“ zavolala Julie na Alenu a vydala se za ní.

„Už to bude,“ oznamovala dívka a začala rozdělovat porce bramborového salátu

na talíře.

Julie se otočila, aby zavolala oba muže k prostřenému stolu, ale ti už stáli za dveřmi

kuchyně.

Milan nasál vůni smažené strouhanky. „Hmm, to si dám líbit!“

„Jak tam vlastně vaří?“ zajímala se Julie, zatímco usedali na svá místa. „Mám

anglickou kuchyni zažitou jako strohou a konzervativní. Jako všechno odtamtud.“

Alena ještě rychle doplnila talíře plátky rajčat a salátové okurky, přidala kousek

citrónu a už mohla servírovat.

„Asi bys byla překvapená,“ odpověděl Milan Lině. „Hlavně mají spoustu strašně

dobrých omáček k masu. To především grilujou a pečou. Bezvadně upravujou ryby. No,“

zamnul si ruce, „ale řízek je řízek!“

Opřel se, aby před něho mohla Alena položit talíř. Protože se však už nakláněla přes

jeho paži, nechtěně se při tom pohybu otřel o její tělo. Cítil, jak se mu ramenní kloub zabořil

do něčeho měkkého a poddajného. Hned mu došlo, co to bylo. Alena okamžitě uhnula a on se

snažil tvářit, že si kontakt s jejím poprsím vůbec neuvědomil.

Popřál všem dobré chuti a zapíchl vidličku do zlatavé strouhanky. Bylo však pro něho

těžké odreagovat mysl od předchozího krátkého setkání s Aleniným tělem. Seděla nyní po

jeho levici a on registroval každý její pohyb, i když třeba odpovídal otci nebo Lině. Bezpečně

rozpoznal něco nového v jejím chování, zcela odlišného od toho, jak na něho působila

v posledních týdnech před odjezdem. Byla zamlklá, roztěkaná, salát jí padal z vidličky, jak se

jí chvěla ruka.

Je tak nervózní z něho? Působí snad po tom období odloučení na její tělo způsobem,

se kterým si neví rady? Bojí se, že by se prozradila před rodiči? Neznal odpověď na žádnou

ze svých otázek, ale zcela sebevědomě se domníval, že na všechny by odpověděla ano.

Alena si nandala sotva poloviční porci, takže dojedla daleko před ostatními. Nečekala

na ně.

„Ten salát byl výborný, mami,“ řekla, když se zvedala od stolu.

„Díky. Ty řízky jsou taky bezva,“ pospíšila si Julie a Zbyněk vedle ní jen souhlasně

přikyvoval.

173

Alena se jen usmála a postavila svůj talíř vedle dřezu. „Na těch se přece nedá nic

zkazit.“

Milan zvedl oči od talíře, aby se pokochal jejími ladnými pohyby, když věšela zástěru

na háček vedle sporáku a vycházela z kuchyně.

Po jídle se s Julií a otcem odebral do obývacího pokoje a na jejich naléhání začal

s vyprávěním. Popisoval vyučování, ubytování i vztahy s ostatními studenty, povídal jim

o procházkách v parku a ulicích univerzitního města i o výletě do britské metropole. A přitom

všem vysílal ve stále kratších intervalech nenápadné pohledy do předsíně. Nešlo mu do hlavy,

že Alena klidně sedí ve svém pokoji, a vůbec není zvědavá na jeho zážitky.

Konečně se objevila.

Uťal vyprávění v půli věty a tentokrát zcela nepokrytě zíral na dívku, která stanula

ve dveřích pokoje.

Na sobě měla tmavomodré šaty s dlouhými, úzkými rukávy. Na předloktích a na dolní

části sukně, která jí sahala nad kolena, je zdobily stylizované květy světle růžové barvy. Střih

přímo velkolepě zdůrazňoval její přednosti – útlý pas a nádherný tvar poprsí.

„Nezlob se, Milane, ale já teď musím odejít.“

V duchu si zanadával za domýšlivou úvahu, že by se snad takhle vyparádila kvůli

němu.

Oči měla plné lítosti. „Ale ráda si poslechnu, jak ses měl,“ ubezpečila ho. „Třeba hned

zítra.“

Skutečně ho štvalo, že si nedokáže vyšetřit jeden večer, když se tak dlouho neviděli.

Copak se nemohla domluvit najindy? Přece věděla, kdy přijede!

Pak si ale uvědomil, že rozhovor, který s ní chtěl navázat, by stejně nemohl

proběhnout v přítomnosti rodičů.

Alespoň ji doprovodí.

„Počkej minutku,“ požádal ji. „Jen se převléknu a půjdu taky ven.“

Zbyněk se plácl dlaní do kolene. „Měl jsem se vsadit!“

Milan ho neposlouchal. Všiml si, jak se Alena nervózně podívala k hodinám, ale

přesto souhlasila, že na něho počká, a tak se bleskově převlékl do čistého oblečení.

Když čekali na výtah, stál těsně vedle ní. Připadala mu ohromně půvabná, jak tam stála

s malinkatou kabelkou přes rameno a pohrávala si s balíčkem papírových kapesníčků, který už

se jí do ní nevešel. Krásně voněla.

174

Věděl, že mu nezbývá moc času. Pokud jí chce něco říci, musí začít hned. Jenže

nevěděl jak.

Nastoupili do kabiny výtahu. Postavila se k zadní stěně a stiskla tlačítko do přízemí.

„Jdeš za Monikou?“ překvapila ho dotazem.

„Ne. Proč?“

Přestala sledovat ubíhající stěnu a pozorně se zadívala do jeho obličeje. „Myslela jsem,

že když nemohla na letiště…“

Škubli sebou, když výtah zastavil.

„Co by tam dělala?“ Vystoupil první a podržel jí dveře. „Copak ty nevíš, že jsme se

rozešli?“ Vzápětí mu došlo, jak hloupě se zeptal. Od koho jiného by se to mohla dozvědět než

od něho? A on jí tu novinu nesdělil.

Připadalo jí, že se nemůže nadechnout. Rozešli?!

Dost dobře nechápal zděšený výraz v jejích očích. „Ještě před tím, než jsem odlétal.“

„Ale proč jsi jí potom psal?“

„Já?!“ Díval se na dívku, která stála před ním, a přemýšlel, kdo z nich je v té chvíli

zmatenější. „Neposlal jsem jí ani řádku! Odkud to máš?“

„Od ní,“ vydechla Alena a nepřítomně zírala kamsi mezi vozidla zaparkovaná

u chodníku.

„Pak ti lhala. Nebylo by to poprvé,“ dodal s hořkostí, které ona nemohla bez bližšího

vysvětlení rozumět. Na vysvětlování ale nebyla vhodná chvíle. „A proč tě to tak zajímá?“

zeptal se. Doufal, že je to odpověď na změnu jejího chování vůči němu. „Tak, co je, Alčo?“

Chtěl ji vzít za ramena, ale vytrhla se mu.

„Milane, prosím tě, promiň!“ Otočila se a rozběhla se k jednomu z vozů.

A pak ho spatřil.

Vystoupil z levých předních dveří luxusně vyhlížejícího peugeotu, jehož jasně červený

lak se leskl čistotou. Na první pohled bylo znát, že si na něm řidič dává záležet. Stejně jako

na svém vzhledu.

Měl na sobě černý rolák a světle modré džínové kalhoty. Milan užasle sledoval, jak

obchází kapotu auta, aby se pozdravil s Alenou a otevřel jí dveře. Když nastupovala, otočila

hlavu Milanovým směrem a také její společník mu věnoval krátký pohled. Pak zavřel dveře

za Alenou a vrátil se za volant. V příští vteřině začal motor tichounce příst a vůz se rozjel ulicí

pryč.

175

36

Několik vteřin zůstala sedět jako opařená a hleděla do bočního zpětného zrcátka,

dokud jí z něho nezmizel odraz mladíka, jenž stál jako zkamenělý na kraji chodníku a zíral

za nimi. Tak strašně jí ho bylo líto…

„Kdo to je?“ připomněl ji Jiří svoji přítomnost.

„Něco jako můj bratr,“ odpověděla a s omluvou v očích se na něho otočila. „Kvůli

němu jsem přišla pozdě. Promiň mi to. Jenže on zrovna dorazil ze studijního pobytu v Anglii,

tak byl doma trochu zmatek.“

„Nic se neděje,“ ubezpečil ji. „Taky jsem nepřijel načas.“ Mrzelo ho, že mu nevyšel

jeho oblíbený trik. S dívkami obvykle dělalo úplné divy, když je nechal deset minut čekat

v nejistotě, zda se skutečně objeví, nebo ne. Proto jim na sebe nenechával žádné spojení.

„Zdrželo mě obchodní jednání,“ vysvětloval dál. „V poslední době toho mám nějak moc.

Hned zítra mám další schůzku,“ dodal. Jen ať si myslí, že mu na ní velmi záleží, když si

vyšetří čas v tak hektickém období.

Když se nedočkal žádné reakce, střelil po ní rychlým pohledem. Dívala se na něho, ale

zdálo se, že jeho poslední větu ani nezaznamenala. „Děje se něco?“ zeptal se a znovu se

soustředil na situaci před vozem.

„Ne, nic,“ odvětila. „Jen jsem se tak zamyslela. Kam pojedeme?“

„Myslel jsem, že do nějakého multikina. Tam si jistě vybereme film podle našeho

gusta. Co takhle Černý Most?“

Přikývla a on se usmál. Pohodlně si opřela hlavu o opěrku a střídavě hleděla na cestu

a na Jiřího. Pozorovala, jak řadí, jak zapíná směrovku a točí volantem. Ta souhra pohybů se jí

vždycky líbila i u Zbyňka. Jiří řídil podobně jako on – bez respektu, ale také bez zbytečného

riskování a v souladu s předpisy. Bylo znát, že za volantem tráví hodně času.

Sledovala ho a v duchu přemítala nad změnou, která proběhla v její mysli. Stále před

sebou viděla sympatického, přitažlivého muže – ale nic víc. Její tělo už na něho nereagovalo.

Ta vášeň, to kouzlo, které ji po dva večery zcela ovládalo, bylo náhle to tam.

Mohl za to Milan.

A mohla si za to sama.

Bylo příliš jednoduché dělat sebevědomá rozhodnutí, když byl Milan pryč. Bez něho

na očích si lehce nalhávala, že jí na něm nezáleží a že bude jen pro její dobro, když o něho

přestane usilovat. Milan všechna ta její předsevzetí a plány rozmetal jediným odzbrojujícím

úsměvem. Z jeho pohledu poznala, jak rád ji vidí a že má o ni opravdový zájem, a když pak

při krátkém rozhovoru u domovních dveří vysvětlil, jak to je mezi ním a Monikou… V té

176

chvíli jí bylo úplně jedno, proč si vlastně Monika vymýšlela o jeho dopisech. Lhala, to bylo

rozhodující.

„Tak Alenko!“

Uvědomila si, že na ni Jiří mluví a otočila se na něho. Auto v té chvíli stálo před

semaforem, a tak jí mohl věnovat více pozornosti. Dívala se do jeho krásných očí a napadlo ji,

jak mu do nich dokáže říci pravdu. Protože to bude on, ne Milan, kdo jí půjde z cesty. Nyní už

to věděla docela určitě.

„Je ti dobře?“ staral se. „Nechybí ti něco?“

Vypadalo to, že hlas.

„Potřebovala bych s tebou mluvit,“ vypravila ze sebe konečně.

„Vždyť mluvíš,“ pokrčil nechápavě rameny.

Kolona před nimi se dala do pohybu. Sešlápl pedály a zařadil rychlost.

„Promiň, ale myslela jsem radši někde v klidu. Ne uprostřed dopravní špičky.“

Zdálo se jí, že vytušil, co má být tématem jejich rozhovoru. Svaly v obličeji mu ztuhly

a brada se zvedla v náznaku pochopení. „Chceš to ukončit?“ potvrdil záhy její odhad.

Přivřela oči a těžce vzdychla. „Vždyť vlastně ani nic nezačalo,“ oponovala mu.

„Jak pro koho,“ podotkl a vyslal k ní pohled. Byl tak smutný, až ji to zabolelo.

Strašně ji mrzelo, že musí toho hodného člověka takhle zklamat, ale nemohla jinak.

„Je to kvůli ‚něco jako bratrovi´?

„Ne! – Vlastně ano.“

„Zdálo se mi, že je mezi vámi něco víc,“ pokýval hlavou. „Takže z kina asi nebude

nic, co?“

Uhnula pohledem a dívala se přímo před sebe. Cítila, jak jí hoří tváře. „Strašně mě

mrzí, že jsem ti zkazila večer.“

Zapnul směrovku, a protože to provoz kolem umožňoval, zamířil s autem k chodníku.

Zatímco hlídal situaci ve zpětném zrcátku, natáhl pravou ruku k ní a poslepu našel její zápěstí.

Když ho konejšivě stiskl, jako by tím zmáčkl nějaké tlačítko pod její kůží a z jejích očí začaly

stékat slané pramínky.

Ještě není pozdě, napadlo ho. Ještě stále může dosáhnout svého. Ale musí jednat hned,

jinou šanci už nedostane.

Zastavil a otočil se k ní.

Podívala se na něho přes slzy, neschopna slova.

177

Vzdychl, ale pak se přece jen usmál. „Netrap se tím,“ řekl. „Vážím si toho, žes´mi to

řekla hned teď. Jiná by koukala z našeho vztahu co nejvíce vytěžit a teprve pak by mě poslala

k vodě. Jsi správná holka, Alenko.“ Zvedl ruku, kterou ji dosud držel, a něžně jí přejel

hřbetem prstů po tváři. „Tím víc je mi líto, že to takhle dopadlo.“

Poslouchala jeho krásný, sametový hlas a byla mu vděčná za jeho postoj. Nesmírně jí

to všechno usnadnil. Řekla mu to.

„A zbývá mi něco jiného?“ otázal se věcně.

Sklopila hlavu a zavrtěla jí.

Položil jí ruce na ramena. „Chceš si vystoupit hned, nebo můžu mít ještě jedno přání?“

Znovu zvedla oči. Asi by měla zvolit první možnost. Nač prodlužovat trápení? Když

však spatřila to nadějné očekávání v jeho očích, řekla si, že to nemůže skončit takhle –

uprostřed ulice kdesi v centru Prahy. Pozval ji přece na víno, platil drahou večeři a dnes si

pro ni ukradl cenné hodiny ze svého času. Dluží mu příliš, než aby ho tady jen tak opustila.

Když odpověděla, jeho obličej se rozzářil. „Věnuj mi ještě tenhle večer,“ požádal ji.

„Chtěl bych ti něco ukázat, takovou moji chloubu. Malou chaloupku za Prahou. Těšil jsem se,

že si tam v neděli uděláme výlet, a teď se nějak nedokážu smířit s tím, že bys ji nikdy

neviděla.“

Znejistěla. Netušila, že její souhlas bude znamenat výlet mimo město. „Slíbila jsem

našim, že budu doma do půlnoci… Myslí si, že jsem s Táňou.“

„To stihneme,“ ubezpečil ji. „Je to od Prahy tak půlhodinky. Posedíme u kafe a u vína,

bude to náš večer na rozloučenou.“ Položil si dlaň na prsa. „Slibuju, že tě nebudu přemlouvat.

Opravdu. Respektuju tvé rozhodnutí, jakkoliv je to pro mě obtížné!“

Ještě několik vteřin soupeřila s jeho žádostivým pohledem a svým vlastním

přesvědčením, až nakonec souhlasila. Nemůže ho přece znovu zklamat.

Milan podruhé stiskl tlačítko zvonku, ale už věděl, že marně. U Kočičkových nebyl

nikdo doma.

Kde se ten kluk toulá, když mám zrovna chuť se opít!

Pak ho napadlo, zda nenajde Ivana v klubu.

Zahlédla ho, jakmile vstoupil do dveří, a od té chvíle pro ni všichni ostatní kolem

přestali existovat. Sklouzla s barové židle, čímž ukončila rozhovor s dotěrným mladíkem,

178

který ji už dobrých pět minut přemlouval k tanci a nechtěl si nechat vysvětlit, že prostě o něho

nemá zájem.

Věděla, že dnes se vrací domů, ale nepředpokládala, že ho ještě v ten samý den uvidí.

Tak strašně moc mu to slušelo v těch světle modrých džínsách a bílé rozhalené košili.

Zastavila se na dva kroky od něho.

„Ahoj, Moniko.“ Věnoval jí jen krátký pohled, hned zase pátral zrakem po sále,

přestože už zjistil, že hledaného kamaráda tu nenalezne. Zrovna ji tu potkat nechtěl, neměl

náladu na další scény, ale bylo by hloupé, kdyby před ní utekl ze dveří.

„Dobrý den, sire. Můžu na vás mluvit česky, nebo už jenom v angličtině?“ Nejraději

by nemluvila vůbec. Jen by se k němu přitiskla, nechala se sevřít v jeho pevné náruči, líbat

do vlasů, hladit po těle…

„Neviděla jsi Ivana?“

Tak proto sem přišel! „Nikdo od vás tady dnes nebyl,“ odvětila. Její členství v partě

skončilo s jejich rozchodem. Nikdy s těmi lidmi neměla nic společného. Jen Milana. A ráda

by zase měla…

Znovu zabloudil očima k jejímu obličeji. Zdálo se mu, že vypadá trochu unaveně.

A také pohuble, i když to mohlo být jen zdání, způsobené délkou jejích vlasů. Během těch

několika týdnů obdivuhodně rychle povyrostly. Že by další změna image?

Když ji tak pozoroval, napadlo ho, že by si s ní měl promluvit. Především by rád věděl,

proč Aleně napovídala nesmysly. Za celou dobu jí neposlal ani pohled, protože pro něj jejich

vztah definitivně skončil. V bezprostředním kontaktu s jejíma velkýma očima ho však také

začala tížit myšlenka, že se k ní tehdy nezachoval zrovna taktně. Odhodil ji jako nepotřebnou

věc, když si koupí novou. Ano, tak nějak se musela cítit. Po tom roce, který s ní prožil –

a prosouložil, si zasloužila víc.

Sotva se jeho myšlenky znovu otřely o Alenu, projel jím nový záchvěv vzteku.

Připomněl si ten ponižující pocit, když civěl, jak mizí ve dveřích červeného peugeotu a ten

vzápětí odjíždí ulicí pryč. Snad půl minuty mu trvalo, než mu došlo, co se vlastně stalo. Prostě

ho nechala stát na chodníku a vyrazila si s amantem!

Chodila s ním už dřív? Možná se s Romanem rozešla kvůli němu. A co když jeho

odeslala do Oxfordu proto, aby ho měla z cesty? Přece to byla ona, kdo to otci navrhl!

Bylo rozhodnuto. Ono je vlastně jedno, s kým se člověk opije. Hlavně aby to pomohlo.

Monika nevěřila svým uším, když ji pozval na láhev vína. A když jí cestou ke stolku

položil ruku kolem pasu, rozechvěla se blahem.

„Na to, že jsi zase doma,“ pronesla na přípitek.

179

On neřekl nic. Přitáhl si skleničku ke rtům a pořádně si z ní přihnul.

„Taky to potřebuju,“ řekla, a když upíjela, zkoumavě na něho hleděla. Poznala, že je

naštvaný a něco před ní skrývá. Copak ho asi doma uvítalo?

Sklonil hlavu, aby unikl před jejím rentgenovým zrakem. Vždycky měl pocit, že mu

vidí až do žaludku.

Podruhé během dvou hodin vyprávěl o Anglii. Naslouchala mu, ale dělalo jí problémy,

soustředit se na obsah jeho slov. Zcela ji zaujal on sám – způsob jeho mluvy, melodie jeho

hlasu, očima hltala jeho gesta a grimasy jeho obličeje. Uvědomovala si přitom, jak bolestně jí

chyběl jeho úsměv, jeho dech, dotek jeho dlaní na pokožce a pocítila sžíravou touhu po jeho

těle.

S přibývajícími kapkami vína v jeho útrobách se přece jen uvolňoval. Už nemluvil tak

rychle, nerozhazoval rukama, a když se smál, v jeho očích se konečně objevila jiskra. Rovněž

napětí mezi nimi povolilo. Přestalo mu vadit, že z něho nespouští oči, že se ho občas dotkne

rukou, a také pohledy, které věnoval on jí, byly čím dál delší a důvěrnější.

Když dolil poslední kapku z druhé láhve, bezradně se na ni podíval. „Co teď?“

Položila mu dlaň na hřbet ruky, pozvedla bradu vyzývavě vzhůru a podívala se mu

do očí. „Nechceš jít ke mně?“

Už na začátku večera si řekl, že pokud mu takovou otázku položí, určitě odmítne.

„Babička je na cestách?“ zeptal se ironicky.

Očividně zvážněla. „Babička nám zemřela.“

Vykulil na ni oči. „Proboha, kdy?“

„V ten den, kdy jsi odjel.“ Nejčernější den jejího života.

Ta zpráva se ho opravdu dotkla. „To by mě nenapadlo. Myslel jsem si, že tu bude

do sta let.“

Monika pokrčila rameny. „Taky se s tím nemůžu pořád srovnat. Přišlo to strašně

nečekaně.“ Vzápětí se jí však v očích objevil šibalský záblesk. „Ale má to tu výhodu, že je teď

garsonka jenom moje.“

Napadlo ho, že taková už Monika prostě je – otevřená a pragmatická.

„A to ti nevadí, že jsem největší idiot, kterého jsi potkala?“ zašklebil se na ni.

Usmála se a odevzdaně pokývala hlavou. Pak ji zvedla a vážně na něho upřela pohled.

„Ale jsi nejlepší v posteli.“

180

Všechno se odehrávalo jako nějaký film. Ty dvě ulice k Moničinu bytu šli celou

věčnost. Co chvíli se zastavovali, objímali a vášnivě líbali.

Víno a polibky Milana rozpálily tak, že začal dívku svlékat už ve výtahu.

„Milánku, neblázni, co když potkáme sousedy…“

„Kašlu na sousedy!“

Dlouhá abstinence vykonala své. Náhle byl jako voda, když se povytáhnou stavidla.

Už ho nemohlo nic zadržet.

„Přestaň, ty nedočkavče,“ napomínala ho s úsměvem, když odemykala. Ale její slova

nekorespondovala s tím, co skutečně chtěla. Z doteků jeho rtů jí po těle naskakovala husí kůže

a prsty se jí třásly vzrušením, až se nemohla strefit klíčem do zámku.

Sotva se za nimi zaklaply dveře, popadl ji za ruce a prudce si ji přitáhl k sobě. Přisál se

pevně k jejím rtům a pozadu ji dotlačil do pokoje. Skutečnost, že dříve dvě oddělené válendy

nyní tvořily jedno široké dvojlůžko, si uvědomil ve chvíli, kdy na ně sebou Moniku strhl.

181

37

Když otevřel oči, v pokoji panovalo denní světlo, ale vycítil, že je ještě poměrně časně.

Těsně před tím, než procitl, se mu zdálo, že se s Ivanem Kočičkou připravují

na maturitu. Do konce svatého týdne zbývaly už jen dva dny, a kupa neprobraných otázek

stále převyšovala ty, které již zvládli. Bylo mu jasné, že to nemohou stihnout, a právě to

hrůzné poznání ho zřejmě probudilo.

Shledání, že maturitu má ve skutečnosti zdárně za sebou, ho opravdu uklidnilo. Jinak

se ale cítil pod psa.

Chvilku mu trvalo, než rozpoznal, kde se nachází a kdo to spokojeně oddechuje vedle

něho. Jak nabýval vědomí, zjistil, že ho bolí hlava a pálí žáha. Víno mu nikdy nedělalo dobře,

a to včera vypil víc jak celou láhev sám. Však měl taky důvod!

Připomínka včerejšího fiaska rozproudila krev v jeho žilách a hlava se ozvala ještě

silněji. Tupá bolest ve spáncích ho zcela probrala.

Zamířil do koupelny.

Vlažná sprcha ho skutečně osvěžila a uvolnila napětí v jeho těle, bolest hlavy však

neustupovala, a tak zavřel přívod teplé vody docela. V okamžiku mu na tělo proudily

pramínky ledové vody, jako by mu na pokožku dopadala spousta malých jehliček. Vydržel do

doby, než mu tělo začalo brnět a ten pocit ovládl jeho smysly více, než signály, že ho bolí

hlava.

Vyšel ze sprchového koutu, a když se do sucha vytřel, vylovil ze skříňky pod

umývadlem čistou osušku, kterou si ovinul kolem pasu.

Monika už nespala. Když ho spatřila, líně se protáhla na posteli a uvítala ho sladkým

úsměvem. „Dobré ráno.“

„Dobré ráno,“ odvětil prostě a začal sbírat své věci.

To ji znepokojilo. „Snad už nechceš jít?“

Cosi zamumlal a posadil se na postel, aby se oblékl.

Okamžitě využila toho, že se dostal do jejího dosahu, přelezla přes postel a přitiskla se

tělem k jeho zádům.

Objala ho zezadu kolem ramen a vlhkými rty se dotkla jeho krku. „Zůstaň tu se mnou

ještě,“ žadonila.

„Přestaň, Moniko,“ protestoval.

Nedala si říct. Svými rty razítkovala jeho krk i ramena.

182

„Sakra, říkám ti, nech toho,“ zabručel varovně. „Je mi blbě.“

„Tak to musíme dát do pořádku,“ špitla mu do ucha. Vtiskla mu na rameno další žhavý

polibek a pak jazykem pomaloučku sjížděla po páteři, až mu naskočila po těle husí kůže.

Prohnul se, jako by ho přetáhla karabáčem. „Myslím to vážně!“ křikl na ni a otočil se

k ní čelem. „Dej mi pokoj!“

Teprve nyní se stáhla a pozorovala ho zmateným pohledem.

„Jdu pryč,“ oznámil jí rozhodně, ale přesto klidnějším tónem. „Už jsem tady byl dost

dlouho. Vlastně jsem tady vůbec neměl být!“

„Co tím chceš říct?“ Poslední věta ji vyděsila víc, než když na ni křičel.

„Že se nic nezměnilo,“ upozornil ji nekompromisně.

Zavřela oči. Doufala, že něco takového neřekne.

Znovu se odvrátil. Zdála se mu strašně bezbranná, když hleděl na její nahé tělo

a zdrcenou tvář. Měl strach, že mu to zabrání odejít.

Rozhodil rukama. „Mohlo za to to víno a spousta jinejch věcí.“ Které nechtěl rozvádět.

„Zkrátka bychom na dnešní noc měli zapomenout. Jako by se vůbec nic nestalo.“

Zapomenout? Co to po ní chce?! Jak může zapomenout na něco tak nádherného,

jedinečného, jako byla dnešní noc?!

Neschopná slova pozorovala, jak si navléká své věci na tělo. Na to úžasné, překrásné

tělo, které jí už nikdy nebude patřit.

„Ale proč?“

„Proč co?“ Zvedl k ní oči, a dál se oblékal do kalhot.

Přestala zadržovat slzy. „Důvod!“ vyhrkla a jak důrazně praštila rukama do postele,

její ňadra se zahoupala. „Dlužíš mi důvod, sakra!“

Ano, to věděl. Proto se s ní dal včera do hovoru, aby jí to vysvětlil. Proto s ní popíjel –

a skončil tady.

„Proč musí být za vším nějaký zvláštní důvod?“ Zarazil se, protože si uvědomil, že

mluví jako jeho otec. Jak sám takové odpovědi nesnášel!

„Je to kvůli ní?“ naléhala.

Nekonkretizovala, ale jako by se stalo. Oba věděli, o kom mluví. Alenino jméno

nepadlo zřejmě jen proto, že je nedokázala přenést přes rty.

183

Už chtěl souhlasit, když mu náhle došlo, že on sám po včerejším večeru vlastně neví,

na čem je! To ho znovu rozčililo. A jediný člověk, na kterém si mohl vylít vztek, seděl proti

němu.

„Ne, Moniko! Je to kvůli tobě,“ vpálil jí bez milosti. Poznal, že ji tou přímou odpovědí

překvapil. „Je to kvůli tomu, jaká jsi.“ Začal přecházet po pokoji a dramaticky rozhazoval

rukama. „Kvůli tomu, co jsi mi neřekla, co jsi mi zamlčela a nejvíc kvůli tomu, co jsi mi

nakecala! Vlastně nejen mně!“

V očích se mu zle blýskalo a jeho zamračená tvář působila hrozivě. Přesto to byla

nejhezčí tvář, jakou znala.

„Nevím asi zdaleka všechno, ale úplně stačí, co jsem se dozvěděl. Je mi jedno, kolik

chlapů jsi měla přede mnou. Bylo by mi to jedno, i kdybych o nich věděl. Naštvalo mě, žes mi

lhala!“ Prudce zastavil a otočil se k ní. Pohled do jejího zdrceného obličeje ho poněkud

obměkčil. Nadechl se a pokračoval mírnějším tónem. „Lhala jsi mi o sobě, lhala jsi mi

o Aleně a lhala jsi jí, že jsem ti z Anglie psal. Proč jsi to, zatraceně, dělala?“

„Proč myslíš?!“ vyštěkla. „Ty jsi to vážně nepoznal?! Jsi opravdu tak slepej, nebo já

tak dobrá herečka?“

Bylo mu jasné, co řekne, protože k tomu závěru sám došel. Byl to jediný důvod, který

dával jejímu chování smysl.

„Já tě miluju, Milane! Miluju tě, jako nikdy nikoho předtím!“

Několik vteřin hleděl do zoufalých očí, které na něho naléhavě upírala. Pak bezmocně

rozhodil pažemi. „To je mi tě líto,“ řekl a zamířil do předsíně.

Odhodila i tu poslední trošku hrdosti, která jí ještě zbyla. „Nechoď pryč!“ vykřikla.

Vyskočila z postele a tak, jak byla, se rozběhla za ním.

Ani se na ni nepodíval a dál si zavazoval tkaničky svých sportovních bot.

„Tohle mi nemůžeš udělat, Milane!“

S nadějí ve tváři sledovala, jak se zvedá. Jenže ani pak jí nevěnoval jediný pohled.

Beze slova se otočil a pokračoval v cestě ke dveřím bytu.

„Ty svinskej hajzle!“ slyšel ještě, než je za sebou přibouchl.

184

38

Sotva překročil práh bytu, vyběhli mu vstříc otec a Julie.

Nechápavě hleděl na jejich bledé obličeje. „Co se děje? Uznávám, že vracet se domů

v půl desáté ráno není zrovna moc příkladný, ale jsem přece…“ Znejistěl. Tváře obou byly

plné únavy a strachu.

„Alena s tebou nebyla?“

Překvapeně pohlédl na otce. „Rozešli jsme se hned před barákem. Copak není doma?"

„Říkala, že přijde do půlnoci. Vždycky dodrží, co slíbí,“ vysvětlovala Julie a s rukou

před obličejem se vrátila do obývacího pokoje.

„Ani mobil nezvedá,“ informoval Zbyněk syna, zatímco kráčel za manželkou. „Už

jsme volali i k Soukupovým, ale nic jsme se nedozvěděli.“

O věrohodnosti Tániných slov si Milan myslel své. Věděl, že už několikrát poskytla

Aleně falešné alibi. A také měl své vlastní vysvětlení pro dívčino záhadné zmizení.

Ležérním krokem následoval oba rodiče do pokoje. „Máte možná zbytečný obavy. Vy

se tady klepete strachy, a Alenka si zatím užívá s tím svým frajerem.“

Oba k němu zvedli hlavy.

„S jakým frajerem? S tím Romanem už přece nechodí,“ namítla Julie.

Vůbec ho nepřekvapilo, že Alenina známost před nimi zůstala utajena. „Jo ták! Takže

vy nevíte o tom manekýnovi s červeným peugeotem? Včera vám parkoval přímo pod

balkonem.“

Julie poklesla v ramenou. „Napadlo mě, že někoho má, když jsem viděla, jak si na

sobě dává záležet,“ připustila. „Ale určitě by u nikoho nezůstala přes noc. Alespoň by

zavolala. Vždyť ví, že bych zešílela strachy.“ Hlas se jí zlomil.

Zbyněk ji přitiskl ke svému boku.

„Jó, když se holkám zblázní hormony…“

„Milane!“ okřikl ho Zbyněk. „Tomu přece sám nevěříš?“

Skousl spodní ret a zalitoval své poznámky. Nechal se unést vztekem, který v něm

dřímal. Stále ještě byl na Alenu rozzlobený, ale jeho nitro už začínaly tížit i obavy o ní.

Otec měl pravdu. Nevěřil tomu, že by dívka prostě beze slova upozornění nocovala

mimo domov. Alespoň by si vymyslela nějakou legendu, jako když jeli tehdy do Trnové. Tady

opravdu něco nehrálo!

185

Otočil se zpět do předsíně. „Vezmu si auto,“ oznámil a sundal z věšáku vedle dveří

klíčky.

„Kam chceš jet?“

Vrhl na otce vážný pohled. „Hledat ji. Zajedu za Táňou, mně možná řekne víc než

vám. A pak se uvidí.“

„Jedu s tebou,“ zvedal se Zbyněk z pohovky.

„Ne, zůstaň tu s Linou. Já se ozvu, až něco zjistím. Zatím prohledejte její věci. Třeba

něco najdete. Adresu, telefonní číslo, fotku s věnováním. Cokoliv.“

„Tohle se mi nelíbí,“ protestovala Julie. „Měli bychom to nechat na policii.“

„Na to je čas. Stejně by se teď s tebou nebavili. Alena už není malý děcko, Lino.

Řeknou ti to, co já před chvilkou.“

„V tom má asi pravdu,“ řekl Zbyněk a vzal ženu kolem ramen.

Milan se ještě otočil ve dveřích. „Bude to dobrý,“ uklidnil je, ale především sebe.

Našel mezi vozy před domem otcovu bílou felicii a vyrazil.

Za jízdy si v hlavě rovnal plán. Vše záleželo na tom, co se dozví od Táni a zda otec

s Julií něco najdou. Pokud ani oni, ani on nebudou v pátrání úspěšní, nezbude než čekat, že se

Alena vrátí, anebo se obrátit na profesionály. Toho se bál, znamenalo by to, že situace je

mnohem vážnější, než hodlal připustit. Když se ztratí pětileté dítě, je vždycky naděje, že se

jen zaběhlo a že ho najdou někde v lese pod smrčkem. Šestnáctiletá holka však může pod tím

smrčkem ležet s punčochou pevně utaženou kolem krku. Anebo skončit v nějakém ilegálním

nočním klubu.

Na konci domovního bloku spatřil Ivana Kočičku. Šel směrem od samoobsluhy

a v rukou nesl mikroténový sáček s rohlíky a ještě něčím zabaleným v papíře. Zatroubil na

něho a zaparkoval vůz u chodníku.

Okamžik trvalo, než ho Ivan poznal, ale pak přiběhl k autu a sklonil se k otevřeným

dveřím.

„Good morning, Mr. Král. Welcome to Prague!“

„Přestaň blbnout,“ strčil mu Milan loktem do boku. „Včera večer jsem tě hledal doma.

Kde ses toulal?“ Znělo to jako výtka a také to tak myslel. Kdyby byl našel tohohle

usměvavého kudrnáče doma, mohl si ušetřit tu trapnou scénu z dnešního rána.

„To jsme se asi minuli. Vezl jsem naše na letiště, odlétali do teplých krajin.“ Šibalsky

mu zasvítily oči. „Hele, co kdybychom zorganizovali na večer nějakej mejdan?“

186

„Víš, Ivane, možná jindy.“ A stručně mu vysvětlil celou situaci.

Jak mu Ivan naslouchal, jeho úsměv pohasínal. Nakonec obešel předek vozu a zaťukal

dvěma prsty na okénko pravých dveří. „Otevři, jedu s tebou.“

„Budu rád, jestli nemáš v plánu nic jinýho.“

„V plánu jsem měl snídani, a to se nevylučuje.“ Vybalil z papíru salám a naskládal

několik koleček na rohlík. „Chceš?“

Milan nejprve zavrtěl hlavou, ale pak si uvědomil, že od včerejší večeře nic nejedl.

Dalo se očekávat, že má před sebou náročný den, a něco by tedy pozřít měl. Vzal si proto

od Ivana alespoň suchý rohlík. Zakousl se do něj a nastartoval.

187

39

Táňu udivilo, když přede dveřmi bytu spatřila Milana. A skutečnost, že se Alena stále

ještě nevrátila domů, ji velice znepokojila. „Ale já vážně nevím, kde by mohla být.“

Když se opřel loktem o zárubeň dveří a naklonil se k ní, o krůček couvla. Měla před

ním přirozený respekt.

„Co je zač ten kluk, se kterým chodí? Ten frajer s červeným peugeotem,“ upřesnil,

i když na dívčiných očích poznal, že dobře ví, o kom mluví.

„Ty myslíš, že je s ním?“ Setkala se jen s jeho kamenným obličejem. Otázky tu klade

on.

Pokrčila rameny. „Moc toho o něm nevím, jen to, co mi Alena pověděla. Jmenuje se

Jirka Horák, je mu dvacet sedm let, prý podniká. Alena povídala cosi o elektronice

a zabezpečovacích zařízeních, ale moc jsem tomu nerozuměla, a ona asi taky ne. Vlastně to

zatím ani není `chození`, poznali se teprve minulou sobotu na diskotéce v klubu.“

Náhle pocítil slabost v kolenou. „Počkej, nechceš mi tím říct, že ho zná tejden?“

„Kdyby jen to. Včera večer se s ním měla sejít teprve potřetí.“

„Proboha, Táňo!“ vykřikl a vylekal ji tak, že jí vyhrkly slzy do očí.

„Já za to přece nemůžu! Domlouvala jsem jí, ale ona z něho úplně zblbla!“ Mluvila

rychle, v obavách, čímž nechtěně zvyšovala jeho nervozitu.

„Asi nevíš, kde bydlí, co?“ zkusil se staženým hrdlem.

Překvapila ho tím, že znala čtvrť i ulici. Poděkoval a už měl namířeno k odchodu,

když se náhle dveře bytu rozevřely dokořán a vedle Táni se vynořila podsaditá postava.

„Ahoj, Milane. Možná by ses na něj měl zeptat Moniky.“

Překvapením vytřeštil oči. „ Ty? “

Přelétl očima z mladíka na Táňu. Byla to hezká, příjemná holka, ale Cindy

Crawfordovou by v ní hledal skutečně marně. Měla podstatně světlejší vlasy, modrošedé oči

a také možná pět kilogramů nadváhu.

„Co jsi to říkal o Monice?“ přeptal se Romana, když se vzpamatoval z údivu.

„Před tím, než se s tím chlápkem seznámila Alena, s ním Monika seděla u stolu

a podle toho, jak se spolu bavili, se určitě neviděli poprvé.“

To znělo nadějně. Pokud Monika někoho zná, ví o něm zpravidla spoustu informací.

Zatrnulo mu ale při pomyšlení, že navzdory tomu, co mezi nimi proběhlo ráno, ji bude muset

znovu kontaktovat.

188

Roman se otočil k Táně a položil jí ruku na rameno. „Doprovodím ho dolů,“ vysvětlil.

Protáhl se kolem ní a vykročil za Milanem k výtahu.

Stiskl tlačítko u písmena P a sotva se kabina vydala na cestu deseti patry panelového

domu, odpověděl Milanovu tázavému pohledu: „Po tom, co mi Alena udělala, jsem se prostě

musel vzpamatovat!“

„Tím, že si začneš s její kamarádkou?“

Usmál se koutkem úst. „Takhle jsem to nemyslel.“

„Ale vzal jsi to s ní stejně rychle jako obvykle.“

Roman dlouhým pohledem zarazil jeho nesouhlasný tón. „Já jsem tu nespal,“

zdůraznil.

„Mně se přece nemusíš zpovídat,“ řekl Milan, ale musel si přiznat, že ho to sdělení

překvapilo.

Roman přesto pokračoval. „Přišel jsem pár minut před tebou. Jdeme na oběd a do kina.

Táňa je fajn holka, asi jsem měl přece jen štěstí.“

„A co Cindy?“

Z výrazu Romanovy tváře poznal, že takovou narážku čekal, ale ten uštěpačný tón si

mohl odpustit.

Výtah zastavil. Vystoupili, ale zůstali v chodbičce domu.

Roman na chvilku zaváhal, a pak ze sebe pomalu vysoukal: „Víš, Milane, já… Nechtěl

jsem ti lézt do zelí. Kdybych jen tušil, že máš s Alenou nějaké plány, byl bych se mezi vás

nepletl, ale ty jsi pro ni neměl kloudné slovo, tak jsem si myslel, že o ni nestojíš. Navíc jsi

chodil s Monikou… Až Ivan mi nedávno řekl… A taky Táňa mi vysvětlila, proč si vlastně

Alena se mnou začala. Nechápu, že jsem byl tak slepej,“ kroutil hlavou. „Ale nemám jí to

za zlý. Vlastně bych jí měl být vděčný za tu ťafku, co mi dala. Možná jsem ji potřeboval už

dávno.“

„To nejsi sám,“ plácl ho Milan po zádech, čímž mu dal na srozuměnou, že je ve vztahu

mezi nimi všechno v pořádku. „Hodně štěstí,“ kývl hlavou směrem vzhůru, aby Roman

pochopil, jak to myslí.

„Dík. Tobě taky.“

Mávli si na rozloučenou a Milan vyrazil ze dveří.

189

Ivan nervózně bubnoval prsty na přístrojovou desku. Rohlíky už dojedl a teď se nudil.

Rozhlížel se po okolí a ve stále kratších intervalech se pohledem vracel ke vchodu panelového

domu, ve kterém před čtvrthodinkou zmizel Milan.

Konečně se ze dveří vynořila očekávaná postava. Výraz Milanovy tváře ho znepokojil.

„Co ses dozvěděl, že jsi tak bledej?“ zajímal se Ivan, když kamarád těžce dosedl

na sedačku.

Milan mu přetlumočil stěžejní informace, které dostal od Táni a Romana.

„Tak přece tý Monče zavolej!“

Milan si povzdechl. „Nechceš to udělat ty?“ otočil se prosebně na Ivana.

„Proč já bych volal Monice?“

„No, moc nerad bych s ní komunikoval,“ vysvětloval Milan pomalu. „Navíc

pochybuju, že mi vůbec zvedne telefon“

„Myslíš kvůli tomu vašemu rozchodu?“ Ivan mávl rukou. „Buď klidný, ta už se z toho

vzpamatovala. V klubu už zase navazuje známosti.“

„Jó, kdyby to tak bylo,“ povzdechl si Milan a otočil hlavu směrem k bočnímu okénku.

„Ale po tom, co mi ráno předvedla za scénu…“

„ Ráno?! “ Ivan se okamžitě napružil. „Ty jsi byl u ní dneska ráno?“ Když mu kamarád

neodpovídal, vrazil rukou do ramene. „Ty jsi s ní zase chrápal?!“ odtušil.

Milan jen odevzdaně potřásl hlavou.

„Panebože!“ Ivan se pleskl do čela a nevěřícně zahýkal. Pak se natočil k Milanovi.

„Tak ty se rozejdeš s holkou, dva měsíce jsi v luftu, a když se vrátíš, tak hned první noc

strávíš v její posteli! Tomu říkáš rozchod? Já se zblázním!“ Znovu se udeřil do čela a hořce se

přitom smál.

Ten smích Milana rozčilil. „Byl jsem opilej,“ pronesl na svou obhajobu. „A měl jsem

děsnej vztek.“

„A dlouho žádnej sex,“ doplnil Ivan.

„Tak jo, sakra! I to sehrálo roli, když to chceš slyšet! A přestaň se tak blbě křenit,“

máchl po něm rukou. „Beztak jsi za to mohl ty! Hledal jsem v klubu tebe.“

„Ale se mnou by sis tak neužil.“

Milan po něm střelil pohledem, ale když spatřil jeho rozzářené oči, jeho zloba byla

náhle ta tam. Odevzdaně zavřel oči a zatřásl hlavou. „Proč já se s tebou ještě bavím?“

„Protože by ty kraviny nikdo jinej nevydržel poslouchat!“

190

Milan si připomněl, že dnes má před sebou důležitější věci, než probírání svých chyb.

„Tak zavoláš tam?“

„Jen v krajním případě,“ bránil se Ivan s pažemi zdviženými u hlavy. Pak pravou

rukou uvolnil z opasku mobilní telefon a podal ho Milanovi. „Je ti k dispozici.“

„Dík, snad to zvedne,“ povzdechl si Milan a s bolestně sevřeným žaludkem vymačkal

číslo Moničina telefonu.

Srdce se jí rozbušilo závratnou rychlostí, když poznala Milanův hlas.

Nechápala sice, proč používá cizí telefon, ale to pro tuto chvíli nebylo podstatné.

Určitě se jí chce omluvit! Třeba se nechá přemluvit k další schůzce, aby se jí odčinil

za svůj ranní výstup. Už teď mu všechno odpustila, ale nesmí mu to tak ulehčit!

„Ahoj, Milane,“ nasadila odměřený tón, jímž maskovala radost, kterou v ní jeho

telefonát vyvolal. „Něco sis tu zapomněl? Máš pravdu, tady leží nějaký slipy.“

V odpověď jí zazněl jen jeho dlouhý povzdech.

„Nejsou tvoje? Tak to budou asi toho, co je v koupelně.“

„Moniko, prosím, ušetři mě těch svých vtípků! Teď na ně opravdu nemám náladu.“

Takže nevolá kvůli omluvě? Tak proč?

S povděkem shledal, že neprotestuje, a šel rovnou k věci. „Potřebuju vědět, jestli ti

říká něco jméno Jiří Horák?“

Zarazila se. Kde se s tím jménem setkal? Mluvila s ním o něm Alena? „No, jednoho

jsem opravdu znala, ale jestli je to on…“ Nesmí se prozradit, dokud nebude mít jasno, oč jde.

„Sedmadvacet, světlé vlasy, štíhlý hezoun, o něco menší než já,“ vychrlil ze sebe

Milan.

„A určitě ne tak udělanej,“ doplnila.

„Sakra, Moniko!“

Způsob, jakým procedil její jméno skrz zuby, byl dalším varováním. Nechtěla, aby

rozhovor kvůli jejím poznámkám předčasně ukončil.

„Dobře, dobře, ten popis by snad odpovídal… Co je s ním?“

Zatím jí nechtěl říci pravdu. „Potřebuju s ním prostě mluvit. Myslím, že jsem ho kdysi

vídal v klubu, tak jsem si myslel, že bys o něm něco mohla vědět.“

191

Poznala, že na ni něco hraje. Když on začal chodit do klubu, Jiří se tam už neukazoval.

Odkud tedy ví, jak vypadá? Nebo mu ho jenom někdo popsal? Kdo? Alena? Nebo mluvil

s její kamarádkou? Nebo snad s Romanem? Co asi za tím vězí?

„Je z Vršovic. Bydlí kousek od stadionu Slávie,“ pomáhal jí.

A odkud zase ví tohle, zatraceně?

„Teda, už je to pěkně dávno, co jsem ho viděla naposledy,“ mluvila pomalu, jako by se

zvolna rozpomínala. „Tak dva roky.“ Slyšela, jak si povzdechl.

Proč mu lže? „Jak dobře jsi ho znala?“

„Jak? No, spala jsem s ním! Dávno před tebou. Ale jen jednou, nebylo to zrovna podle

mýho gusta. Je trošku náročnější…“

Měl pocit, že se nemůže nadechnout. Co to asi bylo za praktiky, že se Monice nelíbily?

Bál se to slyšet.

Už nic neskrýval. „Je docela možné, že je teď s Alenou,“ vysvětlil po delší odmlce.

Několik vteřin trvalo, než jí došlo, co řekl.

„Chceme jet k němu,“ pokračoval, „ale nejdřív jsem se o něm chtěl co nejvíc

dozvědět.“

Takže on jí volá kvůli ní! Kvůli té puťce, která se pořád chová jako malá holka, a nemá

pro něho kousek pochopení! Už včera musel něco tušit, anebo spíš vidět. Proto byl zvečera

takový nevrlý, a proto byl sex s ním tak divoký. S jeho delší abstinencí a s tím, že ji tak

dlouho neviděl, to mělo společného jen málo. Potřeboval se uklidnit, zbavit se přebytečného

adrenalinu, vylít si vztek. Jako vždy, když ho Alenka naštvala. Šel k ní prostě proto, že se s ní

setkal, protože byla po ruce! Bylo mu úplně jedno, koho má pod sebou, beztak byl celou tu

dobu myšlenkami u té malé mrchy! Kdo ví, zda by se jí byl jinak ještě někdy ozval…

To poznání zacloumalo jejím nitrem. Slzy se jí hrnuly z očí jako vodopády, hrdlo se jí

sevřelo a pálilo potlačovaným nářkem. Takhle jí využít! Jako nějakou pouliční děvku, kterou

náhodou potká. Jako idiotskou gumovou figurínu! Ji, která ho tolik miluje! Která by pro něho

udělala všechno!

Pocítila nebetyčnou touhu po pomstě. Chtěla mu ublížit, aby prožíval podobná muka

jako ona, aby ranila jeho city, jako to on udělal jí!

Donutila se, aby její hlas zněl tvrdě a aby v něm bylo slyšet všechno, co si teď o něm

a o Aleně myslí. „No páni! Takže on ti vypálil rybník! To Alenka něco zažije! Víš, on

Jiříček… No, má to rád tvrdší. Abys rozuměl, ne jako ty, když do tebe ,něco vjede´. Myslím

tím opravdovou bolest, facky, rány pěstí a tak. I mně to jednou bohatě stačilo. A víš co? Byla

jsem to já, kdo ho na Alenu nažhavil!“

192

Nikdy ji neuhodil, ale stát nyní vedle něho, nejspíš by se neovládl. Místo toho vztekle

praštil pěstí do dveří vozu. „Někdy dokážeš být pěkná kráva, Moniko. Víš to?!“ A jen

skutečnost, že dosud cítil na své košili její vůni, mu zabránila použít ostřejší výraz.

Hodil telefon zpět majiteli. Pak nastartoval a vzápětí se bílá felicie prudce odpíchla

od chodníku a nabral kurs do Vršovic.

„Ty hajzle!“ vyhrkla. Prudce se otočila a mrskla telefonem na postel, na níž se v noci

s Milanem milovali.

Celá se třásla. Pomalu se sesunula na kolena vedle komody a týlem se opřela o světlé

dřevo nábytku. Plakala potichu. Její hruď se prudce zdvíhala a klesala, slyšela svůj zrychlený

dech. Teplé slzy jí stékaly po tvářích a zadržovaný nářek jí pálil v krku.

Byla na dně svých psychických sil. Přesto, nebo možná právě proto, se jí v hlavě zrodil

nápad. Okamžitě ho však zavrhla. Ne, k tomu se přece nesníží!

Vjela si prsty do vlasů. Zakrývaly jí už celý krk, jako by chtěly dohnat období, kdy si

je pravidelně nechávala zkracovat. Ale pro koho je vlastně nechávala růst?

V duchu se jí vybavil Milanův obličej. Znovu jako by hleděla do nejkrásnějších očí,

které kdy poznala, kochala se pohledem na nejúchvatnější úsměv, který kdy dokázaly

vykouzlit něčí rty. Patrně už nikdy nebude moci nic z toho zkoumat zblízka.

Hleděla na telefon, který působil na velké posteli poněkud opuštěně. Tak jako ona

v tomhle bytě.

A pak se znovu vrátila k myšlence, která se jí před minutou honila hlavou. Je-li to

opravdu to jediné, co může ještě v tomhle případě provést, musí to udělat! I když půjde jen

o pouhou pomstu, gesto, které jí nemůže nijak pomoci.

Dlaní si otřela oči, nalistovala v zápisníku správnou stránku a natáhla se pro mobil.

Vysmrkala se, a když mačkala tlačítka s příslušnými číslicemi, napadlo ji, jak neuvěřitelně

tenká je hranice mezi láskou a nenávistí.

193

40

Dům našli snadno. S bytem už to bylo podstatně horší. Jmenovky na zvoncích před

vchodem byly téměř nečitelné a schránky na dopisy číslovány značně chaoticky. Vůbec

netušili, v jakém patře mají Horákův byt hledat. Postupovali proto od bytu k bytu a četli

každou cedulku na dveřích.

„Tady to je,“ špitl Ivan, když vyšlapali do třetího patra. Kývl ke dveřím před sebou

a dodal: „Doufám, že jiný Jiří Horák už v tomhle domě nebydlí.“ Pak stiskl tlačítko zvonku.

Chvilku to trvalo, než se uvnitř bytu ozvalo štrachání a krátce na to se dveře pootevřely

na vůli bezpečnostního řetízku. V mezeře se objevil bledý obličej mladé ženy. Župan na jejím

těle, rozcuchané vlasy a nepřítomný výraz opuchlých, zarudlých očí budily dojem, že ji právě

vytáhli z postele po nějakém velkém flámu.

„Co si přejete?“ zeptala se chraplavě.

„Hledáme Jiřího Horáka. Je doma?“

„Tady nebydlí.“ Všimla si, že Milan šlehl pohledem k vizitce na dveřích. „Je tu

hlášený, ale už tady nebydlí,“ upřesnila a smutný úsměv, který k Milanovi vyslala jako

omluvu, poněkud napravil celkový dojem. „Rozvádíme se.“

Hovořila pomalu a tiše a Milan pozvolna začal chápat svůj omyl. Tahle žena není

rozespalá ani společensky unavená, je psychicky na dně. Jestlipak Alena ví, že si začala se

ženatým?

Pohlédla přes ně k bytu naproti a otevřela dveře dokořán. „Pojďte dovnitř, prosím.“

Zůstali stát v předsíňce a v duchu se podivili lehkomyslnosti té ženy. Pustit si v dnešní

době do bytu dva cizí chlapy…

„Kde ho najdeme, paní Horáková? Promiňte, ale je to moc důležité.“

Okamžik na něho nechápavě hleděla a Milan uvažoval, zda vůbec ví, nač se jí ptal.

Pak pokývala hlavou. „Bydlí teď na naší chalupě. Je to kousek za Prahou. Počkejte, ukážu

vám to na mapě.“

Nechali si popsat cestu a rozloučili se.

Místo pozdravu lehce přikývla, a když už sahali na kliku, zeptala se: „Co zase

proved’?“

Podívali se po sobě, pak zpět na ni. „Proved’?“

„ Vy nejste od policie? “

194

Milan přepustil místo za volantem Ivanovi. Po tom, co se od Dany Horákové

dozvěděli, se nedokázal dostatečně koncentrovat, a Ivan byl přece jen zkušenější řidič.

„Sakra!“ Milan zlostně udeřil do přístrojové desky. „Ono nestačí, že je ženatý. On to

musí bejt ještě takovejhle hajzl! Kam ta holka dala oči!“

„Takovýhle smradi to dokážou dobře maskovat,“ namítl Ivan. „Tys’ ho přece viděl,

ne? Vypadal snad na to? Řekni, vypadal?“

Milan chvilku uvažoval, a pak zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Málokdo by tomu věřil,“ připustila před několika minutami i Dana Horáková. „Ale

udělal to,“ dodala přesvědčeně. „On ty holky zmlátil a znásilnil. Jedna to dokonce oznámila

na policii, ale pak obvinění zase stáhla. Určitě ji k tomu přiměl on. On totiž umí dobře

domlouvat,“ dodala výmluvně a uhnula pohledem stranou.

„Bije vás?“ zeptal se Ivan s účastí.

Podívala se na něho a se znatelným ulehčením odvětila: „Už ne.“

Stočili se na mladoboleslavskou výpadovku a brzy nechali hlavní město za zády.

Ivan pozorně hlídal směrová návěští a chvílemi pokukoval po Milanovi.

Nepoznával ho. Tenhle kluk byl přece vždycky tak pověstný svým klidem, tak

vyrovnaný a sebejistý. A teď tu nervózně ťuká prsty do bočního okénka, každých pět minut se

dívá na hodinky a neustále pobízí: „Šlápni na to! - Předjeď ho! Musíš se za tím hlemejžděm

táhnout? - Sakra, támhle je ta odbočka!“

„Mám oči, ne,“ opáčil Ivan. Ve chvíli, kdy Milan vyhrkl, už měl zapnutou směrovku

a podřazoval na nižší rychlostní stupeň.

Milan ho sjel pohledem a znovu zabořil záda do čalounění sedačky.

„Do prdele,“ ulevil si. Podobný pocit zažil jen jednou v životě. Když odváželi jeho

matku do nemocnice. Strach, který se nedal ovládnout.

„Ty vole, ty seš do ní snad vážně udělanej,“ zkonstatoval Ivan.

Milan nechal tu poznámku bez komentáře.

„Tam!“ zabodl ukazováček do okénka vedle sebe.

Ivan přibrzdil, aby si mohl prohlédnout objekt, na který Milan ukazoval.

Ve vzdálenosti asi dvou kilometrů vzdušnou čarou stál na svahu u lesa bílý domek s hnědou

sedlovou střechou.

195

„Jak víš, že je to ono?“

„Je to přesně, jak povídala ta holka. A to auto. Vidíš to auto?!“

Před chalupou skutečně stál nějaký červený vůz. „Prosím tě, odtud přece nemůžeš

poznat, co to je za typ.“

Ale Milan to věděl. Celým svým tělem cítil, že má pravdu, a tep se mu zrychloval.

Teď napraví své chyby! Ať se stane cokoliv, vybojuje si Alenu zpět.

Sotva vjeli do vesnice, výhled na dům u lesa se jim ztratil mezi střechami a korunami

stromů. Projeli obcí a několik metrů za posledním domem našli odbočku vlevo na prašnou

cestu. To přesně odpovídalo popisu Dany Horákové. Zhruba pět set metrů jeli do mírného

kopce a za následující zatáčkou se vynořila špička hnědé střechy. Cesta se dále zužovala

a několik desítek metrů za chalupou se měnila v lesní pěšinu a ztrácela se mezi stromy.

Zastavili za červeným peugeotem, a než stačili otevřít dveře auta, ozval se Milanův

mobilní telefon.

„To je táta,“ informoval Ivana, když mrkl na displej. „Asi chce vědět, jak jsme na

tom.“

Odhadl to správně. Kromě toho mu otec nadšeně sděloval Horákovu vršovickou

adresu, kterou s Julii našli v Alenině adresáři. Byl hodně zklamaný, když zjistil, že už jim není

k ničemu.

Milan mu vysvětlil, kde se nyní nacházejí, a během hovoru ho náhle cosi napadlo.

„Zkoušeli jste jí znovu volat?“ zeptal se.

„Jo, ale jenom nás to ještě více deptá. Pořád jenom zvoní, a nikdo ho nezvedá.“

„To nevadí, teď je důležitý, že ten telefon vůbec zvoní. Nadiktuj mi, prosím tě, číslo

Alenina mobilu,“ požádal pak otce a volnou rukou zalovil v palubní přihrádce pro papír

a tužku. „Ne, nemám,“ reagoval podrážděně na otcův údiv, že nemá to číslo již poznamenané.

„Zatím jsem ho nikdy nepotřeboval.“

Ivana dost dobře nechápal smysl jeho počínání.

Zřejmě nebyl sám, podle toho, co Milan odvětil do telefonu: „Prostě chci něco zkusit.

Já se ti pak ozvu.“

Vystoupili a pozorně se rozhlédli po okolí. Zdálo by se, že v domě nikdo není, nebýt

toho červeného auta a pootevřeného okna vlevo od vchodu.

Došli ke dveřím a Milan na ně zabušil. Téměř vzápětí se otevřely a v nich se, oblečen

do riflí a šedé košile, objevil pán domu.

196

Jako by nás čekal, napadlo Milana.

Když je Jiří Horák spatřil, oči se mu rozšířily překvapením. „Promiňte, myslel jsem, že

je to někdo jiný. Přejete si?“

„Hledáme Alenu.“ A zkus říct, že ji neznáš!

V Horákově tváři se objevil náznak poznání. „No jistě, ty jsi přece Alenčin bratr!

Včera jsme se na chvilku viděli. Konečně se můžeme seznámit.“ Napřáhl k oběma ruku, aby

se jim zdvořile představil. Pak se výraz jeho obličeje znovu změnil. Přívětivý úsměv

vystřídalo velké znepokojení a jeho oči se tázavě upíraly na Milana. „Ale proč ji hledáte

u mě? Vysadil jsem ji včera večer na rohu vaší ulice. Bylo asi třičtvrtě na dvanáct. Copak není

doma?“

Milan pohlédl na Ivana, ale i v jeho tváři spatřil zmatek. Dá se tomu fešákovi věřit?

„Tak co se stalo?!“ naléhal Jiří Horák.

„Ne, není doma. Od té chvíle, co s tebou odjela, o ní nikdo neví.“

„Panebože,“ vydechl Jiří zdrceně a hned na to je vyvedl docela z míry pozváním

do domu.

Prošli za ním kolem pootevřených dveří do kuchyně a schodiště, které zřejmě vedlo

do podkroví, a zůstali ohromeně stát ve dveřích pokoje.

Jako kdyby vstoupili do zámecké komnaty.

Místnost měřila alespoň pětadvacet čtverečných metrů. Měla tvar téměř dokonalého

čtverce a strop pobytý trámy. Na stěně proti vstupním dveřím visela ve zlacených rámech dvě

velká zátiší s loveckými motivy. Mezi oběma obrazy trůnila masivní almara, která byla stejně

jako ostatní kusy nábytku v pokoji vyrobena z těžkého tmavě hnědého dřeva a zdobená

vyřezávanými ornamenty. V samém rohu pokoje hlasitě tikaly vysoké stojací hodiny

se zlaceným ciferníkem i kyvadlem. Kout nalevo od vstupních dveří opanovala kachlová

kamna barvy slonové kosti. Zda byla funkční, nešlo poznat, ale jiné topné zařízení v místnosti

neviděli, ledaže by se pokoj vytápěl podlahou.

Zhruba ve středu pokoje stál jídelní stůl s deskou z leštěného dřeva, který obklopovaly

čtyři židle, jejichž opěradla i sedadla byla potažená čalouněním rudé barvy s motivem ve tvaru

tulipánů. Po pravé straně dveří byl malý kulatý stolek, u něho stála dvě křesla a proti nim

pohovka. Všechny tři kusy sedacího nábytku byly pokryty stejným čalouněním jako židle

u jídelního stolu a podobný vzorek měl i koberec a těžké závěsy, obklopující okno, které jako

by nestačilo pouštět do místnosti plné tmavého dřeva a látek dostatečné množství denního

světla.

197

Celé to honosné zařízení pokoje bylo nesmírně působivé a bralo dech i člověku, který

nebyl zrovna fanda do umění. Pokud je to pravé, napadlo Milana, musí to mít obrovskou cenu.

Řekl si, jak asi dokáže tu nádheru v tak odlehlém domě ochránit před nenechavci, ale pak si

vzpomněl, co mu Táňa prozradila o povaze Horákovy živnosti. Ten má tuhle chalupu jistě

dobře zabezpečenu!

Přejížděl obdivně očima po vzorně uklizeném pokoji a snažil se nalézt něco, co sem

nepatří. Něco, co by naznačilo, že Alena v domě je, nebo alespoň byla.

Horáka očividně uspokojilo, jak pokoj na oba mladíky zapůsobil.

„Posaďte se,“ pokynul rukou k pohovce. „Dáte si něco k pití?“

Řekli si o trochu koly a Milan se zeptal, zda si může umýt ruce. „Jedl jsem v autě

a ještě jsem neměl příležitost…“

„Samozřejmě,“ odvětil Horák a pokynul mu, aby šel za ním zpět do předsíně. „Tady je

koupelna,“ dodal, když otevřel dveře vedle kuchyně.

Milan vešel do místnůstky, která byla překvapivě prostorná pro člověka zvyklého

na koupelnu v panelovém domě. Zdvihl páku vodovodní baterie, která zářila čistotou, jako

kdyby se zde právě natáčela reklama na odstraňovač vodního kamene.

Když vycházel z koupelny, sáhl pro svůj mobilní telefon a vytočil číslo, které si do

něho před chvilinkou v autě uložil. Zastavil se v předsíňce, našpicoval uši, ale žádný

nepatřičný zvuk se mu k nim nedonesl.

Z kuchyně vyhrávalo rádio, do toho odněkud zazníval vysoký zpěv jakéhosi opeřence

a hvízdavý poryv větru. Jinak nic.

Jeho pozornost upoutalo schodiště.

Třemi dlouhými, tichými kroky se přemístil až pod první schod a zvedl pohled vzhůru.

Dohlédl však jen k podestě, která schodiště po deseti stupních přerušovala. Dál navazovaly

další schody v opačném sklonu, které ústily někde v patře nad ním, mimo jeho zorné pole. Ale

odtud žádné podezřelé zvuky neslyšel.

„Tam je má ložnice,“ ozvalo se za ním.

Horákův hlas ho natolik překvapil, že ztuhl na místě. Domníval se, že strávil

v koupelně dostatečně dlouhou dobu, aby se pán domu stačil vrátit do pokoje za Ivanem.

Z nějakého důvodu se tak nestalo, a tak zatímco se pomalu otáčel za sebe, marně se snažil

najít nějakou vhodnou omluvu pro svoji zvědavost.

„A taky tam časem bude pokoj a zařízení pro hosty,“ pokračoval Jiří. Stál ve dveřích

kuchyně a v rukou držel bílý podnos se dvěma vysokými sklenicemi červenohnědého nápoje,

v každé plavalo několik kostek ledu a plátek citrónu.

198

I když pohled jeho očí nebyl rozhodně tak vřelý jako jeho slova, z výrazu jeho obličeje

se nedalo vyčíst, jak moc se ho Milanova troufalost dotkla.

„Pokud budete chtít, můžu vám to tam později ukázat, ale zatím tam není nic

k vidění.“

„Ne, to není třeba,“ odvětil Milan chvatně, i když ve skutečnosti by jeho návrh velice

rád přijal. Ale zval by ho Horák na prohlídku podkroví, kdyby tam Alenu skrýval?

Vrátili se do pokoje a Milan usedl k Ivanovi na pohovku vedle dveří a snažil se

ignorovat kamarádův tázavý pohled.

Horák postavil tác se sklenicemi na stolek a usedl naproti nim do křesla, ze kterého

před tím sebral balíček papírových kapesníků, jedinou vadu na kráse celé místnosti. Ten

pohyb Milana upoutala, přiměl ho k tomu, aby podrobněji zkoumal každý viditelný kousek

mužovy postavy.

„Jak jste se vlastně o tomhle místě dozvěděli?“ zajímal se Horák.

„Od tvé ženy,“ oznámil Milan samozřejmě a vychutnal si pohled do jeho tváře.

Ta informace ho opravdu překvapila, ale poměrně rychle se s ní vyrovnal. „ Bývalé

ženy,“ upřesnil se zdviženým prstem. „Trvání našeho manželství závisí už jen na tom, kdy si

na nás rozvodový soud udělá čas. A ji jste našli jak?“

„Od Aleniny kamarádky jsme se dozvěděli adresu. Hledali jsme tě tam.“

Na okamžik pohlédl z okna a pokýval hlavou. „To jste se asi o mně dozvěděli hezké

věci, co?“ Vzhlédl k Milanovi. „Tak kolik lidí jsem zabil tentokrát?“ Když viděl jeho

nechápavý výraz, vysvětlil: „Dana není špatná holka, měl jsem ji opravdu rád a je mi líto, že

to tak dopadlo, ale… Je závislá na prášcích.“ Nechal je tu novinku chvilku strávit, než

pokračoval: „Když jsem si ji bral, nevěděl jsem to.

Mockrát jsem se ji snažil dostat na léčení, ale neuspěl jsem. Hrozně se na mě upnula,

byla ochotná pro mě udělat všechno, ale tohle ne. Když jsem podal žádost o rozvod, slibovala,

prosila… Tak jsem to stáhl, ale nic se nezměnilo. Podruhé prosila znovu, pak vyhrožovala

a teď si vymýšlí jednu historku za druhou. Většinou někoho zabiju nebo alespoň zmlátím…“

Milan znovu zavadil pohledem o balíček kapesníků, a pak nasměroval oči do

Horákova obličeje. „Tentokrát šlo o znásilnění,“ vysvětlit mu.

„Několik znásilnění,“ upřesnil Ivan.

Jiří znovu se smutným úsměvem pokýval hlavou. „Je nápaditá.“ Pak se zahleděl

do tváře Milanovi, jenž hlídal každou jeho grimasu, každičký pohyb jeho očí. „A ty si

na základě toho myslíš, že jsem něco podobného udělal Alence? Že bych toho byl schopen?“

199

Pomalu zavrtěl hlavou. „Jestli jsem zavinil něco tím, že jsem ji nedoprovodil až před dům,

v životě si to neodpustím!“

Milan poslouchal Horákovu zpověď a uvažoval, zda je možné, aby mu ten člověk lhal,

a upřeně mu přitom hleděl do očí.

„Říkal jsem, že jí zastavím před domem,“ pokračoval Jiří Horák dramaticky. „Ale

nechtěla, abych si zajížděl, když jsem tak spěchal, a v ulici se nedá otočit. A teď jestli pro pár

minut…“ Najednou, jako by si právě na něco vzpomněl, pohlédl přes místnost na hodiny a

pak sáhl po mobilním telefonu, který mu visel na opasku. Zkontroloval displej a zase ho vrátil

zpátky.

Ta chvilka stačila Milanovi k tomu, aby ověřil, že mačká po paměti správná tlačítka

svého mobilu, když se snažil opětovně aktivovat volání Aleně.

Znovu se zaposlouchal do zvuků v domě.

„Jel bych ji hledat s vámi,“ oznámil mu Horák, když k němu opět zvedl hlavu. „Ale

mám tu důležitou schůzku. Už tu vlastně měli být!“

„My už stejně končíme,“ řekl Ivan spíše k Milanovi a všichni povstali. „Ty jsi byl naše

jediná stopa.“

„Co teď budete dělat? Půjdete na policii?“

Ivan znovu pohlédl na Milana. „Budeme muset.“

„Doufám, že to dobře dopadne,“ loupl očima po Milanovi, jenž z něho stále nespouštěl

zrak. Pak náhle zdvihl paži a významně vztyčil ukazovák. „Musíš mi tu nechat telefonní číslo,

abych mohl večer zavolat, jak to pokročilo. Určitě nebudu po zbytek dne myslet na nic

jiného.“

Milan rychle načmáral na podaný list papíru telefonní číslo, ale ve chvíli, kdy Jiřímu

předával lístek zpět, si byl jist, že on tohle číslo nikdy nepoužije. Stejně jako už věděl, že cesta

do tohohle domu nebyla zbytečná.

Pohledem se rozloučil s pokojem a vykročil ke dveřím.

„Máš to tady fakt moc pěkný,“ ocenil.

„Taky to něco stálo,“ pokýval hlavou Jiří. „Ale alespoň teď budu mít střechu nad

hlavou a nemusím Danu vyhánět z bytu.“

„Už tomu chybí jenom pejsek před domem,“ pokračoval Milan, ignorujíce projev

Horákovy šlechetnosti. „Hodila by se sem lovecká rasa, nějaký krátkosrstý ohař.“

„Kdepak, při mém pracovním vytížení si žádné zvíře nemůžu dovolit. Snad za nějaký

ten rok…“

200

Na zápraží domu si znovu potřásli rukama.

„Rád jsem tě poznal,“ řekl Horák Milanovi a znělo to upřímně. „Jen kdyby to mohlo

být za jiných okolností.“

Milan mu jeho kompliment nevracel, prostě se rozloučil.

Sotva nasedli do vozu, Ivan už to déle nevydržel: „Prosím tě, cos´ to tam vyváděl?

Cos´ to plácal o nějakým psovi? A co to mělo být s tím jídlem? Ty jsi měl přece akorát suchý

rohlík!“

„Nebuď zvědavej, a jeď,“ pobídl ho Milan.

Ivan poslušně nastartoval. „Ty mu snad nevěříš? Vypadal dost přesvědčivě. Tak proč

sis myl ty ruce?“ naléhal.

„Protože jsem si potřeboval v klidu zavolat.“

„Komu?“ Ivana mátlo, že přes nezdar u Horáka vyhlíží Milan o něco klidněji než

předtím. Ve tváři mu sice bylo znát silné napětí, ale ubyla nervozita.

Milan se jen mlčky ušklíbl. Díval se do zrcátka, dokud mu bílé stavení nezmizelo

z dohledu.

„Mně to spíš připadá, že jsme tý feťačce pěkně naletěli a udělali za sebe voly,“

rozumoval Ivan.

„To jistě,“ podotkl ironicky Milan, pak si přiložil k uchu svůj mobilní telefon a vzápětí

už Ivan fascinovaně naslouchal jeho rozhovoru s otcem.

„Ahoj, táto. Jo, možná to vyšlo. Řekni mi, jakou má Alena melodii v telefonu?“

Díval se, jak se bílá felicie otáčí a odjíždí po cestě zpět k silnici.

Oddechl si. Mohlo to dopadnout daleko hůř, nebýt telefonátu, který ho na Milanův

příjezd připravil.

„Nevím, kde teď zrovna jsi,“ připomněl si slova, která zněla ze sluchátka. „Ale pokud

tam s sebou máš tu, co si myslím, a zvlášť pokud je tam nedobrovolně, měl bys vědět, že ji

hledá kluk, co po ní jede. Ne ten utřinoska z klubu, tenhle je docela jiná třída a je pořádně

naštvaný. Teď právě odfrčeli k tobě do Vršovic. Tak jenom doufám, že nejsi tak hloupej, abys

ji tahal tam.“

Netušil, co k tomu činu Moniku vedlo, ale byl jí nesmírně zavázaný. Bude se jí muset

revanšovat. I za tu okatou křehotinku se jí bude muset odvděčit.

201

Jenom pomyšlení na její mlaďoučké tělo mu vyvolalo ve tváři chlípný úsměv. Už se

nemohl dočkat, až ji zase bude moci polaskat.

Jen si ještě potřeboval něco ověřit.

Zavřel dveře, zamkl je na dva západy a zamířil do kuchyně. Otevřel troubu sporáku

a vyndal odtud kabelku.

Když Monika zavolala, musel prohnat mozkové závity, aby pro svou návštěvnici

vymyslel dokonalý úkryt, který by při zběžné prohlídce celého domu přijíždějící mladíci

nenašli. Nakonec se mu to podařilo, ale na její kabelku si vzpomněl až na poslední chvíli. Na

balíček kapesníčků zapomněl docela.

Rozepnul zip a vytáhl z kabelky mobilní telefon. Ikona na displeji oznamovala

zmeškané hovory. Znal dobře tento typ telefonů, bez problémů odemkl klávesnici a dostal se

do seznamu hovorů. Zmeškaných jich tu našel hodně, všechny z dnešního dne: Táňa, mamka,

Zbyněk. Volali jí opakovaně, to jak se snažili zjistit, kde je. Poslední dva hovory šly také

z jednoho čísla – Milan, svítilo u nich. Oba se odehrály jen před několika minutami.

Ušklíbl se.

Pochopil, že Milan zkoušel volat na dívčin telefon, aby vypátral, jestli se v domě

nachází. Jiří si všiml, že téměř po celou dobu svíral v ruce mobil, ale telefonovat ho z něho

neviděl. Je mazaný jako liška!

Naštěstí asi přeslechl vyzváněcí tón, který poměrně výstižně imitoval hvízdání

jakéhosi ptáka. Pokud ho přece slyšel, nejspíš ho pokládal za hlas skutečného pěvce.

Hodil telefon zpět do kabelky, kterou odložil na stůl. Pak vyjmul z držáku kuchyňský

nůž, zvedl kapesní svítilnu, která stála na lince, a opustil kuchyni.

Zamířil ke schodišti. Přímo pod jeho první částí odhrnul koberec, který zakrýval

podlahu a v těchto místech také padací dvířka.

Sestoupal po dřevěných schodech do malé sklepní místnůstky. Namířil světlo svítilny

do směru své chůze a spokojeně se usmál.

„Ještěže jsem tě ukryl tady. Je chytrej. Zatraceně chytrej, bratříček.“

202

41

„Tak jsme tu,“ oznámil Jiří a kývl hlavou k okénku vedle Alenina pravého ramene.

Dívka se zájmem otočila hlavu tím směrem a otevřela dveře auta. Když vystoupila, její

smysly rodilého Pražana, který jen zřídka opustil ulice hlavního města, začaly vstřebávat

vjemy z okolí. Přes vrzavou konverzaci cvrčků slyšela zurčení vody – někde blízko tu musí

téct potok nebo malá říčka. Ve vzduchu cítila silnou vůni blízkého lesa a slyšela šumění

a praskání stromů, klátících se ve větru. Bílý domek nevypadal zvenčí příliš rozlehle. Podle

oken měl zřejmě dvě místnosti dole a jednu či dvě v podkroví. Svojí barvou však kontrastoval

s tmavozeleným pozadím stromů a keřů a působil nesmírně impozantně.

Zatímco se mlčky seznamovala s domem, Jiří otevřel vchodové dveře a stiskl vypínač.

„Tak pojď dál,“ vybídl ji.

Ukázal jí prostornou, moderně zařízenou kuchyni, malou, ale útulnou koupelnu

s nádhernými bleděmodrými dlaždičkami a uvedl ji do pokoje.

Rozsvítil a otočil se na Alenu, která si v němém úžasu prohlížela zařízení místnosti.

„Líbí se ti tu?“

„Je to nádherný,“ vydechla.

„Nestůj tam, posaď se,“ pokynul jí. „Hned přinesu to víno. Nechal jsem si přivézt pár

lahví z Burgundska. To musíš ochutnat, abys pochopila, jaký je rozdíl mezi patokem, co ti

nalijí v klubu, a skvělým pitím.“

Přikývla, aniž si uvědomila, že se jí vlastně vůbec neptal, a pomalu nechala své tělo

klesnout na pohovku. Docela na kraj, jako by měla strach, že může tu krásu poškodit.

Jiří se na dvě minutky vytratil z pokoje a vrátil se s lahví červeného vína a dvěmi

broušenými sklenkami na vysoké noze. Vývrtkou zkušeně vytáhl zátku, odlil si, aby ochutnal,

a pak se spokojeným přikývnutím rozlil víno do sklenic.

„Já jen symbolicky, abych mohl řídit,“ vysvětlil. Pak zvedl sklenku proti Aleně

a na vteřinku zaváhal. „Takhle nějak jsem si to představoval,“ řekl pak a v jeho hlase byla

slyšet lítost.

Alena se už nadechovala k řeči, ale on jí vztyčenou dlaní naznačil, ať mlčí.

„Prosím, neříkej nic, co by zkazilo tuhle chvilku. Budeme se tvářit, jako by se nic

nestalo. Jako by neexistoval žádný tvůj ‚něco jako bratr´, ani nikdo jiný. Jako by dneškem nic

nekončilo! Prosím, že se budeš snažit?“

203

Říkala si, že není správně něco si nalhávat, ale jeho smutný pohled ji zcela odzbrojil.

Stále ji vůči němu tížilo špatné svědomí, a tak nakonec souhlasila. Bude to jako hra

na zakázané slovo, nic víc.

Odvděčil se jí šťastným úsměvem.

Skleničky cinkly o sebe a Alena nesměle smočila rty.

„Tak co říkáš tomu vínu?“ zeptal se.

Zpočátku bylo na ni poněkud trpké, ale po druhém doušku mu přišla na chuť.

„Tak tomu u dobrého vína bývá,“ vysvětlil, když mu vyložila svůj názor.

Znovu se rozhlédla po místnosti.

„Je to tady strašně krásný,“ zopakovala a na chvilku zaváhala, zda přece jen nedělá

chybu, když se s ním rozchází. Jaké by to asi bylo, kdyby tu mohla být paní domu.

„Jsem rád, že se ti tu líbí. Zdědil jsem to tady po babičce. Musel jsem to dát trochu

do kupy, spolykalo to dost peněz, ale nelituju toho. Trávím tady skoro všechen volný čas.

Rekreace u moře už mě neberou, tady je to tisíckrát lepší. V parném létě je to tu ideální.

Venku jsou třicetistupňová vedra, a tady je příjemný chládek. I bez klimatizace. A kousek

odtud je pěkný rybník s písečnou pláží.“

Zatímco naslouchala jeho krásnému hlasu, upíjela ze sklenice, až byla prázdná. Zcela

samozřejmě jí nalil druhou.

Natáhl ruku a ovinul prsty kolem hřbetu dlaně, ve které svírala sklenku. „Škoda, že tu

nebudeš se mnou.“

Tím gestem ji překvapil. Postavila sklenici na stolek, aby se zbavila jeho ruky,

a nejistě na něho pohlédla. V jeho očích bylo něco, co ji znervózňovalo. Nedokázala si to

vysvětlit. Snad to bylo tím pohledem, snad dotykem jeho ruky. V každém případě kdesi

v jejím mozku začala blikat neviditelná kontrolka. Náhle zkrátka pocítila, že by tu s ním

neměla takhle sedět. Vždyť ho vlastně vůbec nezná.

„Jirko, nezlob se, ale měli bychom už jet zpátky.“

„Vždyť jsme sotva přijeli,“ divil se.

„Nezlob se, ale… Tohle nemá smysl.“

„Pst,“ přiložil si zdvižený ukazováček ke rtům. „Něco jsi mi slíbila.“

Rychle promýšlel další postup. Viděl, že je nervózní a rozhodnutá. Původně jí chtěl

poskytnout ještě trochu času, ale to už nebylo možné.

„Dobrá tedy.“ Zvedl se. „Ale než odjedeme, rád bych ti ještě ukázal podkroví.“

204

Doufala, že to bude jeho poslední přání. Už jí to začínalo vadit.

Vyšli po schodech do patra.

Z malé úzké chodby vedly troje dveře, jedny na levé straně, ostatní vpravo. Na ty

ukázal. „Tady bude ještě jedna koupelna s toaletou. Vedle buduji další pokoj. Pro hosty.

A tady,“ otevřel dveře vlevo a rozsvítil, „je ložnice.“

Po jeho vzoru si zula boty a vstoupila dovnitř.

Místnost byla až překvapivě velká, snad přestavěná ze dvou menších. Podlahu

zakrýval bílý koberec, který na první pohled vypadal jak zhotovený z ovčího rouna. Přes dvě

úzká okna naproti dveřím, zabedněná okenicemi, visely jednoduché, čistě bílé záclony.

Vpravo ode dveří stála skříň ze světlého leštěného dřeva, u stejné stěny, přímo u jednoho

z oken, byl umístěn rovněž světle hnědý toaletní stolek s dvoukřídlým zrcadlem. Pokoji zcela

vévodilo veliké dvojlůžko, pokryté potahem krémové barvy, po obou stranách obklopené

nočními stolky ze světlého dřeva. Vše vyhlíželo moderně a jednoduše a jako naprostý kontrast

k pokoji v přízemí.

Přejela zrakem po stěnách pokoje, na kterých bylo rozmístěno celkem osm obrázků

velikosti listu papíru. Všechny byly usazeny v hnědých rámech, lemovaných proužkem

ze žlutého kovu, a měly společné téma – milenecké dvojice.

Některé se jí zdály až příliš odvážné, byť tento pokoj sloužil jako ložnice. Zejména ty

dva, které visely nad čelem postele, vypadaly jak výjevy z Kámasútry. Poněkud ji to vyvedlo

z míry, neboť něco takového by v domě muže, jako je Jiří, určitě nehledala. Stejně tak ji

znervózňovalo ticho, které vládlo od chvíle, kdy otevřel dveře této místnosti.

Otočila se na něho a ztuhla.

Dělil ji od něho sotva malý krůček. Nečekala ho tak těsně za svými zády a ani si

neuvědomila, kdy se na to místo dostal. Vysoký, měkký koberec dokonale ztlumil pohyb jeho

bosých chodidel.

„Sluší ti to tady. Jako bys sem patřila“

Ten zastřený hlas, důvěrná blízkost i to cosi v jeho očích způsobily, že pocítila úzkost

v žaludku a její mozek začal bít na poplach. Vzpomněla si, že takhle nějak se tvářil a mluvil

Roman Konečný, než prvně zaútočil na její tělo.

„Opravdu už musíme jet,“ řekla rozhodně. „Je spousta hodin. Nechci naše moc

dráždit.“ Udělala krok ke dveřím – a víc jí nedovolil.

Popadl ji kolem pasu, přitiskl ji k sobě a přisál se k jejím rtům.

205

Natolik ji překvapil, že se zpočátku nebránila. Líbal ji dlouho a vášnivě. Jednou rukou

ji stále pevně držel u sebe, zatímco druhou bloudil po jejích zádech, ramenech a ňadrech.

Slyšela jeho přerývaný dech, cítila přes sukni jeho tvrdnoucí přirození – a to ji probudilo.

„Prosím tě, nechej toho,“ žádala ho a snažila se od něho odtáhnout. „Co to děláš?“

Stiskl v dlani její ňadro tak silně, že až vyjekla.

Romanovy ruce ji hladily něžně, Jiřího sevření však bolelo a nahánělo jí strach.

„Jirko, ne… Nech mě!“ Ale jako by ji vůbec neslyšel. Jeho rty dál brázdily její šíji

a hruď. Volnou rukou ji popadl za zadek a nesmlouvavě přirazil její tělo ke svým slabinám.

„Přestaň!“ vyhrkla a z očí jí vytryskly slzy. Ty platily na Romana, jenže nyní se zcela

míjely účinkem. „Takhle ne! Prosím…“ Snažila se strhnout jeho dlaně ze svého těla a odstrčit

ho od sebe, ale byl až nečekaně silný.

Konečně ji pustil, ale dál ji z těsné blízkosti pozoroval planoucíma očima. Šla z něho

hrůza.

„Tak se svlíkni sama,“ přikázal jí cizím, hrubým hlasem.

„Cože?!“ Dívala se na něho přes slzy a nemohla uvěřit, že ta slova opravdu vypustil

z úst. Kdo je ten muž? Kde zůstal Jiří? Tohle přece nemůže být ten slušný a tolerantní člověk,

s nímž se seznámila!

„Svlíkni se,“ zopakoval beze studu.

„Ne,“ ucouvla. „Prosím tě, Jirko, pusť mě domů.“

Ještě chvilku na ni hleděl tím cizím pohledem. „Tak dobrá,“ řekl a odvrátil se.

Přece jen si uvědomil, že to přehnal. Teď se jí určitě omluví.

Bleskurychle se otočil a ve stejnou chvíli dopadla na dívčinu tvář jeho pěst a srazila ji

k zemi.

„Řekla sis o to sama!“

Ta rána ji zcela ochromila. Však ji také plnou silou zasáhla paže vytrénovaná

na hodinách squashe.

Stál nad ní a zhluboka dýchal.

Kolikrát už takový obličej viděl? Tu směsici překvapení, zklamání a strachu, která ho

vždycky dokázala rozpálit! To byl ten jedinečný úkaz, který mu chyběl u Dany. Přestože byla

z lásky k němu ochotná snášet jeho metody, nedokázalo ho to náležitě uspokojit. Nikdy už to

nemohlo být ono, byla připravena na to, co přijde. Ten prvotní moment překvapení tomu

chyběl. Proto to muselo být vždycky znovu, vždycky poprvé.

206

Natáhl se po ní, popadl ji za zápěstí a smýkl s ní směrem k sobě. Zkusila se vzepřít

a při pohledu do její protestující tváře se mu před očima vynořil obličej, který nenáviděl.

Obličej dívky, která ho nedávno udala na policii. Dalo mu pak hodně práce, než ji přiměl

k tomu, aby obvinění vzala zpět. Nejdřív chtěl použít sílu svých pěstí, ale nakonec zvolil

přesvědčivější argument a zaplatil jí deset tisíc. Vyděračka! Kdyby to alespoň stálo za to!

Nepříjemné představy v něm vzbudily vlnu vzteku.

Zvedl Alenu a hodil na postel. Převrátil ji na záda a dvakrát udeřil dlaní přes obličej.

Jen tak, aby věděla, jaké to může být, když se nepodvolí. Lehl si přes ni, rukama jí znehybnil

paže vedle hlavy a z těsné blízkosti si ji prohlížel.

Nebyla schopná slova ani pohybu, jen po tváři jí stékaly slzy a v ústech cítila příchuť

krve, která vytékala z rozbitého rtu. Zírala na něho jako na přízrak, na něco, co se jí jen zdá.

Jenže on byl skutečný, surový, krutý a neoblomný.

„Nefňukej, ty malá děvko! Nesnáším, když si ženský myslí, že chlapa obměkčí slzama.

Na mě to neplatí! Každá to nakonec pochopila.“

Co to mělo znamenat? Přece nemohla být tak hloupá, aby sedla na lep zákeřnému

sexuálnímu maniakovi! Asi byla.

Obkročmo se posadil přes její boky a znehybnil jí tak nohy.

Neměla v úmyslu se bránit. I paže nechala tak, jak je položil. Rány do jejího obličeje ji

dostatečně ubezpečily, jak marná by taková obrana byla. Zavřela oči a tiše vzlykala. Plakala

strachem a bolestí. Plakala ponížením, které jí připravil, i kvůli zradě, kterou na ní spáchal.

Přitiskl své rty k jejím, vjel jí rukou do vlasů v týle a zaklonil jí hlavu, aby se snáze

prodral jazykem mezi jejími zuby. Ani když ji tímhle způsobem líbal Roman, nebylo jí to

příjemné. Jiřího polibek byl navíc příliš divoký a násilný, jeho jazyk jí zaplnil celá ústa.

Zvedal se jí žaludek a nemohla se nadechnout, protože nos měla díky pláči plný.

Když ji konečně pustil, rozkašlala se. Neposkytl jí ani chvilku oddechu. Se zlověstným

úsměvem přejel pomalu oběma dlaněmi přes hladkou látku od dívčiných ramen až k jejím

bokům. Pak ji natočil na bok a sáhl po zipu na jejích zádech. V poloze, v jaké byla, však šaty

nešly rozepnout. Vzteky bez sebe trhl za jezdec zdrhovadla a vyrval je ze švů.

„Panebože,“ zasténala. „To byly moje nejhezčí šaty.“ Bylo jí však jasné, že ten večer

přijde o mnohem víc.

„Dal jsem ti šanci,“ připomněl. „Něco ti tu najdu po své ženě,“ podotkl mimochodem,

zatímco z ní strhával spodní prádlo.

Po ženě? Co je zase tohle?! Nikdy o žádné nemluvil! O vztahu ano, ale ne o tom, že je

ženatý… Neodvážila se ho na to zeptat. Beztak by se s ní o tom teď nebavil.

207

Ležela bez hnutí a plná strachu čekala na to, co přijde. Vybavilo se jí vyprávění

spolužaček o jejich prvních zkušenostech s milováním. Každá to zažila trochu jinak, ale

většinou se shodly, že cítily bolest. A to před samotným aktem zažily alespoň milostnou

předehru. Ona místo ní schytala pár ran.

Znovu si vzpomněla na Romana. Kdyby se byla podvolila jemu, mohl být její první

milostný zážitek alespoň něžný, láskyplný. V nic z toho nyní doufat nemohla.

Ani nepostřehla, kdy si rozepnul kalhoty. Tvrdě jí roztáhl stehna a už byl mezi nimi.

Přece se jí nemůže takhle zmocnit! Není na to ještě připravená…

V příští vteřině vykřikla a prohnula se do oblouku. Tupá bolest jí projela celým tělem.

Nenechal ji odpočinout.

„Ne,“ protestovala v slzách a marně se snažila vyprostit zpod jeho silného těla. „Pusť

mě! Bolí to. Jirko, prosím…“ Zaryla nehty do jeho paže, ale nic si tím nepomohla.

Držel ji pevně a nekompromisně se dál dobýval do jejího nitra. Nedbal na slzy, které jí

stékaly po lících, ani na její sténání. I když bolest postupně poněkud polevila, to co prožívala,

mělo daleko od slasti, o níž tajně čítala v máminých knížkách. Stiskla zuby k sobě a jen si

toužebně přála, aby to co nejdříve skončilo.

Jeho vzdechy se měnily v chroptění, celý se napjal a ve dvou mohutných záchvěvech

se do ní ukojil.

Od chvíle jejího prvního sexuálního prožitku uběhla řada dlouhých hodin. Seděla nahá

na podlaze tmavého zatuchlého sklepení se svázanýma nohama i rukama a s roubíkem

v ústech, třásla se zimou i strachy. Byla bohatší o první milostnou zkušenost, o spoustu šrámů

a modřin, a chudší o iluze o muži, jenž byl až do včerejšího večera pro ni synonymem těch

nejhezčích zážitků, které kdy v životě prožila.

Během uplynulých hodin jí toho o sobě hodně vyprávěl. Již věděla o jeho takřka

skončeném manželství i o tom, že není první obětí, kterou nalákal na svůj hezký obličej

a sliby. A pochopila také, že si s ní nikdy nechtěl vážně začít. Netoužil po ní, nýbrž jen po

jejím těle, a od prvního okamžiku šel za svým cílem.

Byl přesně jako tenhle dům – nejprve krása a elegance, co uchvátí, pak jednoduchá,

strohá realita. Vybrané způsoby, lichotky, drahá večeře – to vše podnikal proto, aby ji jednoho

dne dostal sem. Jen její naivita a pocit tíživého svědomí mu pomohly dovést scénář

do dokonalosti.

208

Ruce jí svázal už v noci, poté, co se jí podruhé neurvale zmocnil. Obával se zřejmě,

aby neutekla, zatímco on bude spát, i když ji ubezpečil, že dům má dobře zajištěný

před neoprávněným vstupem, ale i únikem.

Dnes mu kdosi volal na mobilní telefon. Telefonát byl velice krátký a v zásadě ani

nešlo o rozhovor. Jiří pouze mlčky naslouchal a kromě úvodního ohlášení téměř ani nehlesl.

Když volající zavěsil, zdálo se, že její věznitel poněkud znervózněl. Zatímco do té

doby se po domě procházel jen s osuškou kolem pasu, nyní se začal shánět po odložených

svršcích. Když se oblékl, pohlédl na hodinky, pak se dlouze podíval na Alenu a nakonec

zmizel z pokoje.

Slyšela, že sestupuje po schodech.

Za několik minut se vrátil a v ruce nesl dva šátky. Přistoupil k ní, popadl ji za vlasy

a zaklonil jí hlavu.

„Teď budeš muset být hezky zticha, Alenko. Asi dostaneme nečekané hosty.“

Menší šátek jí nacpal do úst a pak jí ještě přes ně ovázal druhý. Nekladla mu odpor.

S rukama svázanýma za zády to ani dost dobře nešlo. Navíc měla strach, že ji zadusí nebo že

jí vyrazí zuby. A také potom se při každém polknutí bála, že se jí látka uvnitř úst dostane

do hrtanu.

Pak ji odtáhl do přízemí a donutil slézt do sklepení. Zde jí ještě přivázal nohy k jakési

trubce ve zdi, aby s nimi nemohla hýbat a dávat znamení. Byla jí zima, protože měla na sobě

jen lehký župan, který našel někde ve skříni. Když přirazil dvířka na podlahu a přetáhl je

kobercem, ocitla se v naprosté tmě. Dělalo se jí špatně při pomyšlení, že tu po ní polezou

pavouci, myši a kdoví jaká jiná havěť, a ona se nebude moci bránit. A co jí asi čeká, až se pro

ni vrátí on…

Neměla tušení, kolik času uplynulo, když k ní dolehl blížící se zvuk motoru, který

vzápětí utichl. Přímo u domu zastavilo auto. Zaslechla, jak Horák vítá příchozí u dveří domu,

a poznala také koho.

Přijel si pro mě! I po tom všem, co se včera odehrálo, se ji vydal hledat. Se slzami

v očích vnímala Milanův hlas, když se po ní ptal. Jestliže před několika málo dny pokládala

Jiřího za svého pohádkového prince, pak nyní byl Milan chrabrým rytířem, jenž ji měl

vysvobodit ze spárů zlotřilého tyrana.

Jenže to by ji tu musel najít.

Slyšela jeho kroky nad svou hlavou. Věděla, že ji od něj nedělí víc než dva metry a ta

zatracená podlaha. Neměla však šanci prozradit svůj úkryt. Provazy i roubík držely pevně,

nemohla křičet, nemohla vstát, Jiří důsledně odstranil z jejího dosahu vše, čím by mohla

na sebe upozornit. Zbývalo jí jen doufat v zázrak.

209

Že žádný nenastane, poznala, když slyšela, jak Horák v poklidu vyprovází hosty

ze dveří. S bílým autem odjela i její jediná naděje.

Krátce na to Jiří odhrnul koberec a otevřel dveře jejího vězení. S každým krokem,

kterým se k ní blížil, rostla panika v jejím nitru. Zůstala sama, zcela napospas ďáblovi

s andělskou tváří, který se k ní skláněl.

Jaké jsou asi jeho další plány? Jak dlouho si ji tu hodlá držet?

Oddechla si, když začal tím, že jí odstranil šátky z úst. Jazyk měla dřevěný

a nepříjemně suchý. Byl to osvěžující pocit moci zase volně dýchat beze strachu z udušení.

„Trvalo to trochu déle, než jsem myslel, ale ještě že jsme se mohli na jejich příjezd

připravit. Jedno mi ovšem přece jen jasné. Když znali moji pražskou adresu, bylo jen otázkou

času, kdy dorazí sem; Dana jim tohle místo prozradila jistě velmi ochotně. Ale jak věděli, kde

hledat ji?“

Vysvětlila mu, jak se tehdy u benzínové pumpy dostala k jeho adrese. „Jediný člověk,

kterému jsem řekla, kde bydlíš, byla Táňa. Ta moje kamarádka. Museli s ní mluvit.“

Její vysvětlení souhlasilo s tím, co věděl od Milana. Bude si to muset zapamatovat.

Tohle byla chyba, která se už příště nesmí opakovat! Žádné spojení na něho, to byla zásada.

Pohladil ji po vlasech. „Teď už nás nikdo nebude rušit, Alenko.“

Sjel dlaní s její hlavy na rameno a jeho obličej byl náhle plný starostlivosti.

„Celá se chvěješ. Je ti zima? To napravíme.“ Nožem přeřízl provaz, který jí držel

nohy, a pomohl jí vstát.

„Hned ti bude teplo, Alenko,“ sliboval. „Pojď.“

Neměla na výběr. Pokud nechtěla schytat další rány, musela ho poslušně následovat.

Připadala si jako ovce, která jde dobrovolně na porážku.

Věnovala smutný pohled vchodovým dveřím. Slyšela, jak je zamyká, kdo ví, kam dal

klíč. Ne, tudy neuteče.

Postřehl její pohled. Popadl ji za vlasy a přitáhl si její obličej ke svému. „Záleží

na tobě, kdy se odtud dostaneš,“ zasyčel mezi zuby.

V denním světle shledal, že její obličej už není tak hezký jako včera. Jeho pěsti v něm

zanechaly viditelné stopy. Tváře měla napuchlé a zbarvené dofialova, zraněný ret takřka

zdvojnásobil svou velikost a oteklé, zarudlé oči byly plné bolesti a strachu.

Postrčil ji ke schodišti a pomalu kráčel za ní. Užíval si pohledu na tenkou látku na

jejím zadečku, která se při chůzi do schodů vyzývavě vlnila.

Než vyšli do podkroví, byl připraven na další kolo.

210

Přede dveřmi do ložnice se zastavila a otočila se na něho. „Chtěla bych se aspoň

osprchovat.“ Připadalo jí, že za tu dobu, co strávila ve sklepě, se jí tamní pachy přímo zadřely

do těla.

Nekompromisně zavrtěl hlavou a vtáhl ji na bílý koberec. „Až potom.“

Zavřela oči a smířená s osudem, čekala, co přijde.

Přitiskl se k jejímu boku, sjel horkými rty po jejím krku a dlaní zajel pod rozevřenou

látku županu. „Jsi tak prokřehlá… Hned tě zahřeju, Alenko.“

Zvedl ji na rukou a položil na postel. Ani se nepohnula.

Podle zvuků poznala, že se svléká.

„Počkej, hned tě rozvážu,“ slíbil a krátce na to opravdu povolily provazy na jejích

zápěstích.

Otočil ji na záda a chvilku ji pozoroval planoucíma očima. V pravé ruce držel nůž,

kterým provazy přeřezal. S ulehčením sledovala, jak ho odkládá na desku nočního stolku.

Majetnicky se zmocnil jejích rtů a v mžiku se vedral jazykem do jejích vyschlých úst.

Zavřela oči a se sebezapřením se podvolila. Jednou dlaní vjel do jejích vlasů, druhou hladil

její prochladlé tělo. Pak sklonil hlavu a rty kopíroval cestičku svých prstů a ani si nevšímal, že

se dívčino tělo pod každým jeho dotykem instinktivně svírá v němém odporu.

Náhle ji přestal líbat i tisknout.

Bála se pohnout i otevřít oči. Ležela a napjatě čekala, v co se tato situace vyvine.

Něžně jí shrnul z čela vlasy a požádal, aby se na něho podívala.

Když poslechla, zjistila, že na ni znovu hledí ty smutné oči jako při prvním setkání.

„Jsi nádherná,“ řekl a jemně ji políbil.

Pomalu sjížděl svými ústy po jejím krku až do úžlabiny mezi jejími ňadry a jeho teplé

rty byly až nečekaně měkké a hebké.

Ani se nepohnula, jen z očí jí kanuly slané pramínky. Takhle měl možná včera začít…

„Neplač,“ slyšela ten známý sametový hlas, na který jí dal během noci zapomenout.

„Neublížím ti, když uděláš, co chci.“

Tohle by mohla být šance, napadlo ji. Obě dlaně položila na jeho tváře a snažila se

zvednout jeho rty od svého těla. „Prosím tě, Jirko, já už to nechci.“

Nenechal se odtáhnout. „Nebraň se a uvidíš, že se ti to bude ještě líbit,“ sliboval,

zatímco jel rty i dlaní po jejím břiše.

211

Tomu nevěřila. Vybavila se jí surovost, s jakou si ji bral, a bezohlednost, s jakou jí

působil bolest. Není přece možné, aby nalezla potěšení v něčem, co jí způsobovalo taková

muka.

Sotva se jeho dlaně přiblížily k jejímu rozbolavělému klínu, prudce stiskla stehna

k sobě. Stačilo, když se o ta místa jen otřel, aby pocítila tupou bolest, nedokázala si představit,

co by bylo, kdyby do ní vnikl.

Vsunula paže mezi své a jeho tělo a vší silou se ho snažila od sebe odtrhnout. „Už to

nechci!“ vykřikla.

„Nezkoušej to,“ varoval ji.

Máchla rukou a udeřila dlaní proti jeho rameni. Právě v té chvíli se však natočil, takže

ho hřbetem ruky neúmyslně, leč bolestivě zasáhla do brady.

Jeho úsměv pohasl. „Přestaň!“ Snažil se zachytit její ruku, ale ona mu ji vytrhla

a znovu ji vytrčila proti němu.

„Nehraj si se mnou!“ Byl rudý vzteky. Chtěl se jí odměnit za zážitek, který mu včera

poskytla, chtěl k ní být něžný, laskavý, aby si užila také ona. A tohle je vděk?

Její pěst se mu tentokrát jen neškodně svezla po rameni, ale při snaze odvrátit útok její

paže pozapomněl na dívčiny nohy. Podařilo se jí je uvolnit a okamžitě jimi vyrazila proti jeho

tělu.

Zasáhla ho kolenem do břicha.

Hekl, ale razance úderu ho nemohla zastavit.

Na dívčinu tvář dopadla první rána. „Řekl jsem přestaň!“

„Nech mě!“ Bleskurychle natáhla paži k nočnímu stolku a než se nadál, svírala v dlani

nůž.

V té chvíli neřídil její tělo rozum, nýbrž instinkt, který velel bránit se. Sekla nožem

proti němu. Hbitě uhnul a ostří nože ho jen škráblo do ramene. Při druhém útoku zachytil její

zápěstí a zkroutil jí paži dozadu, až vykřikla bolestí. Nůž vyklouzl z její dlaně na koberec.

„Co to mělo znamenat?!“ Jednou rukou jí stále svíral pravou paži za zády, a tím

snižoval možnost její obrany. „Ještě mě neznáš, Alenko. Ještě mě neznáš!“

Nevzdávala se. Škubala sebou a volnou rukou ho škrábala jako kočka. Znovu už ji

nesmí dostat!

Pak sevřenou pěstí zasáhl její nos. Zcela ji ochromila prudká bolest. Oči se jí zalily

slzami a v ústech pocítila nasládlou příchuť. Lapala po vzduchu otevřenými ústy, každý

nádech nosem nesnesitelně palčivě bolel a vháněl jí do hrtanu vlastní krev.

212

Začala se dusit, ale on dál zasypával její tělo ranami.

Její obrana ochabovala. Přikryla si hlavu paží a snažila se chránit alespoň zraněný nos

před dalšími výpady.

Náhle se domem rozlehl příšerný jekot, který drásal ušní bubínky. I přesto slyšela, že ji

zdálky někdo volá.

„Aleno! Aleno!“ Nějaký známý hlas. Slyšela ho dobře, chtěla odpovědět, ale z jejího

hrdla vzešlo jen tiché chroptění.

Rychle ji opouštěly síly, přestávala vnímat rány i zvuky. I volání zmizelo a zcela ji

obklopila černá, uklidňující tma.

213

42

„Co děláš, ty blázne?!“ křikl Ivan za Milanem, jenž vyrazil z auta dřív, než docela

zastavilo.

Ten tvrdohlavý mezek!

Snažil se ho přesvědčit, že jeho nápad nečekaně se vrátit a prohledat celý Horákův

dům je hloupost, ale nemělo to smysl.

„Máme přece jasný důkazy! Ty to nevidíš?“

„Jasně, balíček papírových kapesníčků, hvízdání nějakého slavíka a pár škrábanců! To

jsou mi důkazy!“

„Čerstvých škrábanců!“ zdůraznil Milan. „Proto jsem mluvil o tom psu. Chtěl jsem

tím nenápadně zjistit, jestli nemá v domě kočku.“

To zdánlivě bláhové vysvětlení Ivana natolik překvapilo, že zapomněl na řízení,

a na poslední chvíli se vyhnul velkému balvanu uprostřed cesty. „Hraješ si na Columba, nebo

co?“

„Měl je na předloktí a ze strany na krku. Když nemá kočku, musely mu je udělat

ženský nehty,“ nedal se Milan odradit kamarádovým pochybovačným úšklebkem. „A to

nedávno. A pak ten mobil – Lina říkala, že Alena má místo zvonění nastavený zpěv nějakého

ptáka, a já slyšel takový hvízdání vždycky, když jsem vytočil její číslo, jinak ne. A ty

kapesníčky…“ Praštil do přístrojové desky, až sebou Ivan cukl. „Kocoure, otoč to auto, nebo

mě pusť za volant! Já prostě nevěřím, že tam Alenu neměl! A nevěřím ani tomu, že jeho

manželka je feťačka. Nevěřím ničemu, co říká!“

Protože nakonec poslechl a otočil vůz, jakmile to podmínky dovolily, sledoval Ivan

nyní, jak Milan tiskne kliku vchodových dveří. Když nepovolila, přemístil se k pootevřenému

oknu u kuchyně. Chvilku u něho nehnutě naslouchal a pak se beze slova vrhl oknem dovnitř.

Strašlivý kvílivý zvuk rozřízl ticho v domě i jeho okolí. Muselo ho být slyšet až

ve vesnici.

Jak Milan násilím rozevřel okno, spustilo se pravděpodobně poplašné zařízení.

A zřejmě i něco rozbil, neboť Ivan zaslechl řinčení skla.

„Co děláš, ty vole?!“

Když strčil hlavu do okna, Milana už nezahlédl. Doneslo se k němu jen jeho volání

a tlumené rány odněkud z domu.

Protáhl se do kuchyně a vyrazil ke schodišti.

Slyšel, že Milan cosi zařval a dřevěným stropem otřáslo zadunění.

214

Když vběhl do podkrovního pokoje, naskytl se mu otřesný pohled na Alenu, ležící

na posteli se zavřenýma očima a zakrváceným obličejem. Před postelí, přímo u dveří ležel Jiří

Horák. Na zádech a docela nahý. Milan mu klečel na hrudníku, levou rukou ho držel za krk,

druhou měl napřaženou k ráně. Zřejmě ne k první.

„Brzdi,“ zařval na něho.

Milanova pěst však už dopadla na Jiřího bradu. „Zabiju ho, hajzla!“

Ivan popadl kamaráda pod rameny a s vypětím všech sil ho stáhl zpět. „Zbláznil ses?!

Chceš si jít kvůli němu sednout?“

Horák se nehýbal. Oči měl zavřené a od koutku úst mu po bradě táhl tenký rudý

pramínek. Ivan se k němu sehnul a s ulehčením zjistil, že pravidelně dýchá. Ohlédl se a viděl,

že Milan mezitím vstal a sklonil se nad dívkou. Dvěma prsty se jí snažil nahmatat na krku tep.

„Jak je na tom?“ zajímal se soucitně. Ale měl pocit, že ho kamarád nevnímá.

„Zavolám sanitku,“ oznámil tedy a sáhl po svém telefonu.

Milan těžce dosedl na postel, objal bezvládnou dívku kolem ramen a pomalu si ji

přitiskl k hrudi. „Podívej, co jí ta svině udělala…“

A Ivan poprvé od pohřbu Milady Králové spatřil po Milanově tváři stékat slzy.

215

Epilog

Déšť byl vytrvalý a navíc rychle sílil.

„Už opravdu musíme jít,“ zopakoval Zbyněk Král svou výzvu a otočil hlavu vpravo.

Julie, která až dosud postávala tiše vedle něho, se zavěsila za jeho paži a pomalu

vykročili po cestě.

Milan se k nim připojil. Když procházel kolem nich, Zbyněk zvedl volnou ruku a

položil mu ji na rameno. „Máma by na tebe byla pyšná,“ řekl. „Stejně jako já. Jako my oba,“

dodal a přimkl si Julii k tělu.

Milan se na něho překvapeně otočil. Taková slova z otcových úst už léta neslyšel.

„Opravdu jsem hrdý, že se můj syn nebojí druhému pomoci. Ani když přitom riskuje

krk.“

„Nebylo to tak zlý,“ odvětil skromně Milan. „Nepustil bych ho k sobě tak blízko,

aby…“ Znovu se mu před očima vybavila scéna, kterou spatřil, když vrazil do té místnosti

s bílým kobercem.

Alena ležela nehybně na veliké posteli ve středu pokoje, rukou si zakrývala obličej

a zpod ní jí vytékala krev. Celým svým tělem cítil potřebu se k ní vrhnout a sevřít ji v náručí,

v cestě mu však stál jeho sok. Bezpečnostní alarm, který nevědomky spustil, když vtrhl

do domu, mu poskytl dostatek času připravit se na nenadálou návštěvu.

Jak stál rozkročený a zcela nahý na bílém koberci, působilo to až komicky, nebýt

zlého, ke všemu odhodlaného výrazu v jeho očích, a velkého kuchyňského nože, který držel

v ruce. Čepel nože se ve světle varovně blýskala.

Nepromluvili na sebe ani slovo. Jen stáli proti sobě, čekajíce na výpad toho druhého,

a hovořily za ně oči.

Milan věděl, že je ve výhodě. Jeho protivník sice svíral v ruce nebezpečnou zbraň, ale

on měl na své straně léta tvrdého tréninku a několik hodin potlačovaného vzteku.

S bojovým pokřikem provedl výpad a vykopl nohu proti muži před sebou. Podrážkou

boty přesně zasáhl předloktí jeho pravé paže. Jiří zařval, nůž obloukem vyletěl z jeho pěsti

a přistál na koberci daleko z jeho dosahu, zatímco on sám si s bolestnou grimasou sevřel

poraněnou ruku. V té chvíli na něho dopadlo osmdesát kilo živé váhy a srazilo ho k zemi.

Milan se usadil na jeho hrudníku, přidržel si jeho hlavu a udeřil.

Poprvé za sebe, za hodiny strachu i hněvu, které kvůli němu prožil. Do druhé rány se

opřel ještě silněji. Ta byla za Alenu, za to jak jí ten lotr ublížil, jak zřídil její krásné tělo.

216

Cítil, že se pod jeho pěstí v protivníkově bradě cosi hnulo. Však také Horák náležitě

zařval. Později se Milan dozvěděl, že mu tím úderem přerazil dolní čelist.

Po třetí ráně se jeho sok odporoučel a k další už ho Ivan nepustil.

Naštěstí. Snad by byl toho parchanta opravdu zabil.

O tom souboji ale nikomu nevyprávěl, jen policistům, kteří ho vyslechli jako svědka.

„A hlavně jsem to nedělal jen tak pro někoho,“ dodal vážně a přelétl z otce na Julii.

Sklopila zrak. V posledních pěti dnech to dělala často. Byla mu pochopitelně nesmírně

vděčná za záchranu svého jediného dítěte, ale od sobotního večera, kdy se jí svěřil s city, které

k Aleně chová, jako by se nemohla vyrovnat se skutečností, že mladík, jenž měl být jejím

nevlastním synem, se rázem změnil v nápadníka její dcery.

Zbyněk vytušil, nač jeho žena myslí, a povzbudivě jí přejel dlaní po paži. Když v ten

sobotní večer naslouchal Milanově zpovědi, zpočátku si myslel, že z něho mluví dvě sklenky

whisky, které do sebe po příjezdu z nemocnice nalil. Pak si však připomenul jeho zdrcený

hlas, když je telefonem informoval, co se stalo. Vzpomněl si na jeho bledou, nervózní tvář,

když před nimi pochodoval po nemocniční chodbě a čekal na výsledky Aleniných vyšetření,

i na obrovskou úlevu v jeho obličeji, poté co slyšel od lékařů, že bude dívka v pořádku.

Stačilo srovnat si všechny ty indicie, aby člověk pochopil, že své vyznání mínil Milan

smrtelně vážně.

Chápal však také Juliiny obavy. Vždyť sám měl k Milanovu chování četné výhrady,

zejména pokud šlo o jeho jednání k Aleně. Ale to už bylo pryč. Nyní mu už věřil.

Zvedla hlavu od knížky a pohlédla přes nemocniční chodbu k trojici, která právě prošla

vstupními dveřmi na traumatologické oddělení.

Matka i Zbyněk jí už zdaleka kynuli, ale ona to vnímala jen okrajově. Oči měla jen

pro Milana. Pohled na něho jí připomněl jediný moment, který si vybavovala z doby, která

uplynula od chvíle, kdy pod Jiřího ranami upadla do bezvědomí, do okamžiku, kdy

po dlouhých hodinách přišla k sobě v nemocnici.

Bylo to jen několik vteřin, na které se probrala, když ji nakládali do sanitky. Milan šel

vedle nosítek, její ruku svíral ve svých dlaních a opakoval: „Už je to dobrý!“. Všimla si jeho

zarudlých očí i toho, že má na tváři i košili rudohnědé skvrny. Napadlo ji, že je to krev, ale

nevěděla, zda jeho, nebo její. Než se ho stačila zeptat, víčka se jí znovu pevně zaklapla.

Byl tu za ní už dvakrát, ale i tak se jí po něm strašně stýskalo a nemohla se dočkat, až

ho zase spatří. Přesto, když nyní vstala z lavičky, nohy měla jako přikované a nebyla schopna

udělat krok.

217

Když ji uviděl, jak tam stojí, drobná, bezbranná s ovázaným nosem a jak se na něho

usmívá, protáhl se mezi Linou a otcem a přeběhl těch několik metrů, které ho od ní dělily.

„Ahoj, Alčo,“ pozdravil ji. Krátce se otočil na rodiče, kteří je pomalu docházeli, ale

pak ji přece jen objal a opatrně, aby se nedotkl poraněného místa v obličeji, jí vtiskl na rty

něžný polibek.

„Dnes vypadáš o moc líp,“ usmál se potom a přejel jí prsty po tváři.

„Taky se tak cítím,“ odvětila, i když ta slova nemohla vystihnout její skutečné pocity.

Byla šťastná. Opravdu šťastná. A hned z několika důvodů.

Lékaři jí sdělili, že Horákovo násilí nezanechá s největší pravděpodobností na jejím

těle trvalé následky, i když nosu bude muset trochu pomoci plastická chirurgie. S psychikou to

bude horší, ale sdílela jejich optimismus, že čas a opora blízkých lidí jí pomohou na ty hrůzné

hodiny bolesti a strachu zapomenout. Dozvěděla se také, že její trýznitel bude trestně stíhán

a snad konečně neujde spravedlnosti, pokud ona proti němu bude vypovídat – a ona bude.

Za to, co způsobil jí i jejím předchůdkyním, prostě nesmí vyváznout bez trestu!

Ale ten hlavní, nejdůležitější důvod ji právě teď schovával ve své náruči. Cítila jeho

pevné tělo, vnímala jeho dech, slyšela tlukot jeho srdce a byla si jistá, že v souboji o Milana

stálo štěstí přece jen na její straně.

218